RA F. 



«9 



af honom, hvilket sällan höres om icke det ögonblicket da 



skottet träffar. Men under Jördubblade och äfven mör- 

 dande käppsiängar yttrar Iran icke det minsta klagoljud, 

 utan i det stallet söker att försvara sig förtvifladt med 

 tänderna, och släpper icke gerna det faste hau funnit för 

 dem. Om hosten och vintern, da snön betäcker falten, 

 yppar han sin närvaro genom ett beständigt skällande, 

 men höres sällan eller aldrig värtiden da han vanligtvis 

 fälier häret. 



I följe af en honom egen drift söker han ett bestamdt 

 bostälie under jorden, beläget antingen pä fria faltet , el- 

 ler under trädrötter, i bergsklyftor och hälor. Sällan gräf- 

 ver han sin kula sjelf, utan inkräktar hellre sädana nästeri 

 som grä fsvin och kaniner innebafya. Han utdrifver dem, 

 och utvidgar boet elter sin beqvämlighet samt förser sig 

 med Hera utgängar, att i nödfall kunna med mera lätthet 

 undkorama. Om , i synnerhet, trakten är kal, utan bu- 

 skar och andra gömställen, säsom högt gräs och sädbe- 

 vuxna äkrar, döljer han sig ibland om dagen i hälan, 

 sofvande; likväl träffas han stundom i vackert väder, ut- 

 sträckt pä stammen af nägot nedfallit träd., men merendels 

 i skygd af bnskarna, begagna sig af solskinet. Om nät- 

 terna äter är han mycket rörligare Iör att föda sig och 

 göra byte. 



Löptiden infaller i slutet af Februari eller i början af 

 Mars mänader. När Räfven är knappast ärsgammal, bör- 

 jar han att para sig. Härtiii väljes alltid natten. 2 — 3 

 Räfhanar följa dä honan ät, och inkrypa med henne om 

 dagen i boet, elier i 3iä!or för att icke S3 r nas. I nie vec- 

 kor gär hon drägtig och fär (satter) aldrig mindre än 5, 

 men väl 5 —7 ungar, hvilka, i början 11 dagar blinde, 

 di henne nägra veckor, och förses sedan med andra iifs- 

 medel, tills de efter en mänad, först ledsagade af modern, 

 utkorama för att söka sin egen lycka. Deras färg iiknar 

 den af hullhären pä de äldre, neml, askgrä. Svansen 

 är äfven slät och ej lurfvig, sä att man snart skull© 

 misskänna deras Ursprung. 



Räfven hämtar födan mest pä iefvande djurs räkning, 

 «ädana som icke öfverträffa honom i styrka. Utom större, 

 säsom rädjurskalfvar, harar, kaniner och Jam, sparas 

 icke heller de smärre, t. ex. skogsmöss och mullvadar, 

 med hvilka han gycklar liksom katten, innan de förtäras. 



