TR ANA. 



II 



att komma tili lungan ; och dessa krökningar och det gen- 

 ]jud som deraf uppkommer, orsaka den starka röst som 

 fägeln äger, men som den först fär vid ett ärs älder, ty 

 ungarne höras endast pipande. Den muskulösa magen är 

 försedd med en dubbel blindtarm, hvaremot Tranans släg- 

 ting, Hagern, blott har en. Hon skiljer sig dessutom frän 

 honom genom ett kortare näf samt kroppens ställning och 

 färger. Ändteligen äro vingarne utmärkt stora, begäfvade 

 med den styrka som fordras för au Jyfta henne, kanske 

 bögst af alla fäglar i luftrymden. 



I följe af denna egenskap och sin medfödda drift att 

 ömsa klimat, är mindre underJigt att tranan visar sig un- 

 der alla himmelsstrek. Men fastän Kolbe sett Tranor pä 

 GodaHopps udden, och Cook äfven pä kusten af Nya Hol- 

 land, är väl troligt att de vanligen icke färdas pä andra si- 

 dan Vändkretsarna. Nödgade af Norrpolens vintrar att Kyt- 

 ta, träfras de under den tiden , enligt de äldsta och nyare 

 intyg, i Lybien , öfra delen af Nil-trakten , Grekland , (der 

 Thessalien kallades redan af Plato Tranornas skörde- 

 fält), Indien och Ganges stränder. Första höstkylan ma- 

 nar dem tili resan, och denna sker med en ordning som 

 förtjenar beundran. Samlade, tillskapa de under flygandet 

 en liksidig triangel, för att sä mycket lättare klyfva lüf- 

 ten. Hotade att af häftiga vindkast ätskiljas eller anfallne 

 af Omen, sluta de sig i en ring tätt tillsammans. Ofta 

 täga de om nätterne, da deras gäila röst förkunnar deras 

 närvaro, änskönt sä högt i lüften att de icke synas. Stäm- 

 man af deras anförare, som de valt sig, är starkast och 

 kailande, nästan ljudande som Jdurik , Münk* livarigenom 

 heia karavanen underfättas om vägen som tages, da alla 

 svara, tili ett tecken att de medfölja. Under taget sänka 

 de sig stundotn tili jorden, för att hvila, äfven sker det 

 om stormigt väder befaras, som gernenligen förespäs med 

 häftigare rop om dagen. Medan de hvila eller sofva, läg- 

 ga de hufvudet under ena vingen, stäende merendels 

 pä ett ben ; men anföraren vakar med upprätt hals och 

 ger en annalkande fara genr.st med sitt rop tillkänna. Man 

 har sedan längtid tillbaka pästätt, att de höllo en sten i 

 den upplyftade foten, för att, i händelse af slummer, 

 genom stenens fäilande, uppväckas. Yi väga icke svara 

 för sanningen häraf, emedan säkrare vitsord eller ätmin- 

 stone sednare uppgift saknas än af PhUarch och Aldro- 

 vandits* Dä de äter uppüyga , kostar det dem, liksom 



