'7 



iika bikakor, hvaremelJan mänga blodkärl löpa. Dessa 

 lungbläsor fylias med lult som lange utvidgar dem , och 

 hvarigenom djuret lättadt, kan hälla sig i vattenytan ; men 

 under hvilken det ocksä kan förblifva nägon ticl utan att 

 andas, emedan hjertat är sä organiseradt, att det länge 

 fortsätter sina rörelser utan lungornas tillhjelp. Det är 

 derföre icke underligt att Grodor kunna lefva länge i 

 lufttomt rum , som Redl och JNollet visat. Troligt är ock- 

 sä, att den känsla af smärta, som de synas erfara dä man 

 börjar förtunna lüften under glasklockan, beror snarare 

 af det hastiga utvidgandet af lüften i deras kärl, än af 

 brist pä den yttre lüften, 



Inga yttre köndelar upptäckps hvarken pä hanen eller 

 honan. Nägre Författare ha likväl gjort ett löjligt miss- 

 tag, att tro sig hafva funnit hanens pä framfötterna , dä 

 de sägo alt tummarne pä framfötterne uppsvälla vid par- 

 ningstiden (i början af Juni) och öfverdragas med en skarp 

 och mörk hud, hvilken är ännu svartare pä den vanliga 

 grodan. Men det är genom denna hud som hanen fäst- 

 häller sig pä honan dä han, sittande pä hennes rygg, om- 

 famnar henne, och förenar tärna sä stärkt frammanför 

 bröslet pä henne, att de icke utan väld kunna ätskiljas. 

 Man har stympat bakbenen pä hanen, utan att han släppt 

 sitt faste, och Spallanzani afskar hufvudet pä en sädan 

 som lika füllt en läng stund efterät befröade honans egg. 

 Flere dagar simma de parade tilihopa, och detta sker i 

 synnerhet länge, ju mindre varm lüften är, och hanen 

 lenmar icke gerna honan förrän hon släppt eggen. Under 

 sjelfva parningen ömsns huden, och när äfven den sträfva 

 pä tummarne mäste tili slut aflossas, sä kan hanen icke 

 fasthälla sig längre, men börjar dä liksom ängestfull att 

 utan uppehör knurra , och genom flera rörelser reta ho- 

 nan att gifva eggen ifrän sig, och i ögonbiicket dä desse 

 Titkomma, bespruias de af hanen som ger det tillfället till- 

 känna med ett eget Ijud. Denna förrättning befordras ock 

 derigeno/n, att hanens bakdel rnerendels öfverskyler ho- 

 nans; likväl kunna paren stundom vara oiika stora. Om- 

 sider skiijas de ät, och den förut länge orörlige hanen 

 simmar munter och liflig sin väg. Man finner ock ofta 

 den ihäliga huden af tummarne flyta omkring i vattnet 

 dagarne efterät. 



Dä honan lemnar rommen eller eggen, hänga de 

 klastals eller i massor tillsammans, och icke i länga snö- 



