TRÄGÄRDS-HELIX-SNÄCKA« 



kropp, härd vid basen som horn och mjuk i spetsen. 

 Mau har sett den intränga i banens organ och bli der 

 länge sittande. Vanligt bortfaller den under parningen, 

 men ersättes efterät snart af en annan. Atskiljas tvenne 

 parade med väld, synes den förlängas som en träd, eme- 

 dan dess ämne är löst, men härdnar genast i luvten och 

 blir skor. Svammerdam har sett den hos Hera arter. 

 Dess nytta är säkert ostridig, men vi känna den icke. 

 Goda skriftslällare hafva emedlertid gifvit den namn af 

 Jiärleks-pil. , 



Kort efter sedan Snackorna befröat hvarandra, söka 

 de passande stallen pä marken, der de i jorden göra 

 fingersdjupa kägelformiga hälor, hvilkas sidor de bestryka 

 med deras slem, liksom med fernissa. Här lägga de sina 

 egg i hopar; och sedan de betäckt dem med jord, lemna 

 dem ät sitt öde. Efter nägra veckor blir man varse smä 

 lelvande Snäckor; och dessa, man att förut vara i eggen 

 formerade, börja nu med färre och ofullkomliga vridnin- 

 gar, och omgifne af det tunnaste och genomskinligaste 

 skal, som, jemte Snäckans förstoring ocii utvidgande, ef- 

 ter hand tilhager i faslhet och härdnar. Den unga afveln 

 häller sig nu hoptals tillsammans i skitggan och pä fuktiga 

 stallen, ty torkan är deras största fiende. Huru hog älder 

 Sn ickan kanupphinna, är svärt att bestämmä ; men Svam- 

 merdam tror henne lefva Jänge, i följe af skalets längsara- 

 ma tillvext. Ibland dessa Trägärds-Snäckor kunna ocksä 

 Knnas jättar, eller mycket större än vanligt, men de äro 

 säüsyntare. De äro seglifvade, och ehuru icke skapade 

 for det väta elementet, dödas de icke deri pä heia veckan; 

 och gör man genom krossande en öppning pä nägon af 

 vridningarne, betäckes den inom fä dagar med ny skorpa 

 Iran vätskan som djurets kropp pä stället utsipprar. Dess 

 styrka är betydlig, ty en enda Snäcka kan liksom sköld- 

 paddan bära flera, och med dem framskrida ; men af allt 

 är reproduktions-kraften som djuret äger mest värd att 

 nämnas: Spallaiizcniis och Schröters försök, ocksä af an- 

 dra forskare besannade, hafva intygat, att tentaklerne, äf- 

 ven hufvudet tili en de! eller helt och hallet kan afskäras 

 och ätervexa. Den särade ßnigeln drar sig äter inom 

 skalet, och visar sig efter nägon tid pä nytt med lika 

 fullkomliga delar som tillförene! 



Romarne, som väl icke kände denna Snäckas natur, 

 vi'sste likväl au betjena sig deraf, säsom födämne. Plinius 



