i8 



EiDBR- G A& 



stjerteyj. I storlekeit upphinna de redan föräldrarne. I 

 andra äret biir hatten syniig pä hanen , särdeles med de 

 framlöpande mörka snibbarne. Näbbhinnan är nu svart. 

 Det nedre af bröstet och de inre vmgpennorna samt täck- 

 fjädrarne hvi'ta. Det blekröda pä främre halsen tot de ock 

 skönjas. Underlifvet lyser brunaktigt med hvita och svarta 

 vägor, men sidorna , undergunipen och stjertens täckfjädrar 

 tillika med fot lerne bli svarta. Det är i derma älder som 

 han hos oss kailas Heisinge (se Mus. Carlson. T. 6}. Den 

 aärs gamla honan har hufvudet svart pä sidorna, med en 

 Jjus strinia frän näbben g^nom ögonen. Halsen askfärgad. 

 Underlifvet mörkgiätt. Ailt det öfriga är svart, ütöm de 

 ljusare ändarne pä nägra vingpennor. /ndtligen da haneil 

 uppnAtl tredje äret, biir han i allt Jik den of'vanför be- 

 skiiina fullkomliga fädeln, men färgorna äro Jikväl icke 

 änmi sä klara som de blifva i det löljande, da han icke 

 viäare rorändras. Honan ater synes foga olik i 5:d]"e äret, 

 Bi n lär en lödakti^ askfärg i det 4:de. Stjertpennorna 

 swifina ried \i>{ deras Faste oh bli hvita i ändern, och pä 

 bröslet livita <>ch svarta tverränrier i vägor, ümsider fär 

 h on I6f aii i det ptseehde som lörst nämdes. Historien 

 om dessa vt.cn som alltid tima sig i Eiderfägelns lör- 

 Sla 5 hier , b&ii icke h r aftsei ofver/'odi.fif , ehwru derma e- 

 genskap! tilihot icke Eide* gasen ensamt. Flera sjoläglars 

 tahear är<i i början gi äaki ige* Pälägeln iä> icke sina prä- 

 lande stjertfjMrar fortan i det tredje, Den brasilianska 

 blodröda Ibis ^Tantalus ruber L.) är som unge svarrbrun, 

 b«n sedah g { ä, derefter hvit, ändtligen rödspräcklig och 

 tii 1 slut allcb h :s röd. Sjelfva den sköna Flamingo (Phce- 

 meoptetus ruber L.)> hvars tunga var en bland Caligulas 

 Olli Heliogab.vi iäckerhtter, är hvifgrä i första äret, ock 

 fai lotst den hogröda iärgen i det tredje, att lörtiga mänga 

 Hera exempel. 



Att Eidergasen icke är danad tili landBgel, utmärker 

 dess langsam ma och vaggfmde gang, en följd af de mot 

 bakdeleii stäende benen, hvilket jemte de lyckta iötterna 

 \jsar behofyet att föinamligast lefva pä vattnet. Hon up- 

 peliauer sig ocksä i Nordsjön, vid kusterne af Island, Fer- 

 öatn>:, IMorrige, Skottland, Bornholm och Sverige, äfven 

 knng de i Östersjön belägna öar, i synnerhet Gottland. 

 Bipede omtalar den stora mängd som ocksä inlinner sig 

 vid Grönländska Goda HoppsUdden, der det alltid sval- 

 lande hafvet sällaa kan tillfrysa, och lika säkert träiFas 



