SIJDEB« GAS» 



Eiderfägeln vidi den nordligaste Asiens stränder, ecb yi4 

 dem af Coluaibi verldsdel. 



Det är fran varen tili borjan af hosten som Eider* 

 fäglarne vistas vid kusterna, tj under den tid^n para dfc 

 sig, värpa, udigga sina unaar och uppföda dem; men dä 

 desse äro sä stora att de kurma bege sig tili hafs och söka 

 sin bergnisg pä ett storre fält, sä iemna de Stranderna i 

 sällskap med den äldre familjen, och intag». vida hafvet. 

 Fcrrnodligen är orsaken den att fiskar och andra sjödjur 

 skynda pä djapet höstliden, dä desse och sjöfäglar i all- 

 mänhet, när födan börjar tryta vid landet och isen lagger 

 sig, mäste pä andra stallen efterspana det uppehälle de 

 tflrfva. Egede intygar ock, att de en viss tid pä äret mil- 

 liontais betäcka heia sjön kring Grönland. Öm vintrem 

 ser man qvällar och mornar üksom skyar af dem passera 

 förbi somliga nybyggen : om aftname för att inkomma i 

 vikarne, och äter utgä den följande morgonen tili sjös. 

 Fontoppidan säger, att de, utom vid parningen, hälla sig 

 beständig!; pä hafvet, och LinnS , att de bo der hafvet är 

 djupast. I Norrige kornma de vid jultiden eller midtpä 

 vintren inifrän hafvet, iör att finna lä under öarne när 

 stormar instunda, hvartiii folket i skären anser dem sä- 

 som förebäd. Eidergäsen är säledes icke en ordentlig ßytt- 

 fägel (Bird of passage), dä luftstreket icke ombytes, utan 

 blott stallet, eftersom nödvändigheten det kräfver. 



Inemot början af varen, i Febr. eller Mars, kansk© 

 och senare, efter vinterns forhäslande, komma de hoptals 

 tili de kuster der de om sommaren pläga irifinna sig En» 

 ligt de Hestes intyg lefva desse fäglar i engifte. Honan 

 börjar snarare att para sig än hanarne, ofta i det första 

 äret, sedan hon blifvit fullfjädrad, men hanen sällan in- 

 nan han vuonit sitt fullkornliga utseende. Vid de skär, 

 der de vanligen «nlända, har man sett en mängd hanar, 

 och att de ofta slagits om en enda Ilona, ty hanarnes antal 

 tyckes vida öfverträffa det andra könets. De huggas med 

 näbben, och under det de rusa tillsammans , synas de hop- 

 tals än under än ofvan vattenbrynet. Sälurda kämpa de 

 heia dagen. Det omtvistade föremaiet är midtibland Hoc- 

 ken, tili dess de alla, pä en när, lemna faltet ät segervin- 

 naren, som honan dä ätföljer, och som behäller henne 

 utan att vidare angripas. Parningen sker pä stallet. Un« 

 der detta skrika de beständigt, dä honans ]jud liknar de all- 



