GRA.- BRUN FJALL - ORM, öS 



ormen närrhar sig tili ödlorna. Tänderna synas helt korta 

 och bakät böjda utan rörliga huggtänder som hos de gif- 

 tiga ormarne, och tungan är framlöre halfmänelikt utsku« 

 ren, och uträckes tidta's efter dessa djurens vana. Ehüru 

 smä, glänsa likväl ögonen med högröd iris omkring den 

 mörka pupiilen. Ofvanpä hufvudet sitta synbarare fjäll i 4 

 rader, ett i den första, tvä i den andra och 3 i begge de 

 öfriga. De som betäcka kroppen äro mycket smä, platta, 

 rundade eller trubbigt kanliga, och de pä ryggen blek- 

 brnna och stundom blänkande. En smal svartbrun strimma, 

 som vid nogare päseende är llammig, löper frän nacken, 

 ofta vid början klnfven, utföre kroppen tili yttersta 

 stjerten, som är kort, spetsig och härd. Pä ömse sidor 

 gär dessutom frän ögonen efter heia längden af stammen 

 äfven en rostfärgad rand, fastän mindre märklig än den 

 medlersta, emedan de föriora sig i den mörkare koppar- 

 lika färgen af sidorna, ibland tiliika rostgrätt marmorera- 

 de. Undra delen lyser svaitblä eller stälfärgad samt glän- 

 sande och hal, der bukfj allen Finnas 126 tili antalet, och 

 de som egentligen höra tili stjerten i56, liilsammans 262. 



Med Ödlorna ha dessa Otmar mycken öfverensstäm- 

 melse, helst man pä skelettet upptäcker ett ärane tili bac- 

 ken Jiksom hos dem, och da stjertens delar uttagas, ätta 

 spetsiga framät vettande rr.uskler, som utgä kransformigt 

 frän sina fasten. Det finnes ock Ödlor (L. Seps och Chal- 

 cides) som de framför andra likna , sä tili fiäJlens skap- 

 nad som tili färgen och naturen att föda lefvande üngar, 

 ty de lägga icke egg som de giftlösa ormarna, fastän de 

 äfven äro det. 



Hermann fann iz sädana ua gar hos .- en Fjäll orm, nein- 

 ligen 6 pä hvardera sidän inom kroppen, och Septfontai- 

 nes som öppnat Hera honor, träffade hos en 10, och hos 

 en annan 7 som voro alldeles fullkomnade. De största vo- 

 ro 21 och de minsta iS linier länga, och enligt samma 

 forskares anmärkningar gar modren ätminstone en mänad 

 med fostren. 



Parningen sker som hos andra ormar. Könen linda sig 

 om hvarandra, och skiljas icke ät under heia timman. 

 Detta sker midt pä sommaren, da de hälla sig nära deras 

 bon i hälor och under stockar höljde med löf och mossa. 

 Pä sädana stallen kunna de träffas vintertiden stelnade och 

 liksom döde, men lifvas snart genom händernas värme. 

 De älska ock särdeles att sola sig. 



De ha ingen vidrig lukt som Snokarne, men ombyta 



