finden liksom de. Det gamla skhmet van der sig om ända 

 tili anus, och stjerten drar sig sedan nt som ur en slida. 



Deras föda bestär i insekter, maskar, sniglar och dy* 

 lika blötare djur som de sluka utan att krossa dem. Sept- 

 fontaines fann en flera tums läng daggmask i en sädan 

 orm som öppnades. Den var ännu lefvande och krälad© 

 sin vag. Palmstruch säg ocksä den af hvilken teckningen 

 är tagen, uppkräka en sädan. De kunna emediertid länge 

 sakna födan, och ännu elter flera veckors fastande behälla 

 deras lifaktighet. 



Deras rörelser äro qvicka, och forma de tili en de! upp- 

 resa sig pä den sammanrullade stjerten. S—z hade en fjäll- 

 orm af denna art, innesluten i en temligen hög och 

 med trängrc öppning försedd flaska , utur hvilken, efter 

 flera dagars stillhet, han oförrnodadt uppkröp samt nedföll 

 fr an nägon höjd utan att afbrytäs, som eijest lätt händer 

 da han med väldsamhet vidröres. Han gor sig da, äfvea 

 Siär han retas, styf som en pinne och drar sig nägot tili- 

 sammans , hvarigenom musklerna spännas , och som fibrer- 

 jie, hvaraf desse äro sammansatte , lätt ätskiljas, sä blir han 

 skör och afspringer, funket händer i synnerhet vid stjer- 

 ten. Likväl är Kopparornien och Glasormen (Anguis ven- 

 tralis) i Norra Amerika , för detta hier ut markte an Ormsläen. 



Det är en löjlig fördom, som öiveralk och i flera lan- 

 cier varit rädande , att dessa ormar äro farliga för menni- 

 skor och kreatur. Likväl har naturen icke danat dem sä- 

 dana ; ty de äga inga tecken tili gifttänder , och kunna 

 «fven icke retas att sära. Lauren ti gjorde flera försök med 

 dem. Han nödgades uppbryta muDnen pä ormen , och det 

 l)u dl ÖS a läret pä en lefvande dufva Fordes emellfm hans 

 tänder. Sa liven kom i säret, men dufvan forblef lika frisk, 

 utan att röna nägon verkan af gift. Orphal berättar sig 

 ocksä sett barn leka med fjäüormar utan minsta fara. 

 Förmodiigen hafva okunnigas misstag af Espingar eller sä- 

 dana snarlika Fjällormarne , ofta beröfvat dtssa deras 

 menlösa natur, oaktadt den verkligen mä göra dem värda 

 ett müdare behandlande än det, som säkrare prof «f skad- 

 iighet hos andra arter gjort nödvändigt att mot sädana 

 guöfva. 



(Tab. ~- Oxmen i naturlig storlek. ~ a. Tungan, 



