HÄST-STYNGE*f, 



ty, i folje af deras retelser pä huden, siickar hasten ofta 

 de stallen der styngflugans egg redan Fmnas, och skull» 

 han äfven sj elf sakna dem, kan han fä tillräckligt af sin 

 granne, hvars skuldra vänskapsfullt slickas af honom. 



Tab. — fig. ii. En honlluga af HäsuStynget. — ia* 

 Larven* 



5. LÄPPSTYNGET. 



OE STRUS HEMORBHOIDALIS. 



Vingarne äro smutsigt h vi taktige och utan fläe- 

 kar. Bälgen härig och svart, viel fastet hvit, 

 och ytterst brnndgu!. 



Linn. Syst. nat. 12. p. 970. — Faun. Su. 1755. — - Gottl. res. s. 277» • 

 Clark. Ii c. p. 527. t. 25. f. To — i5. — Fabr. Syst. Antl. p. 229. — Ef. 

 Syst. Ent. 6. p. 352. (OE. Equi. ß). — Syst. Nat. ed. Gmel. p. 2809. (OE. 

 Bovis). — Modeer. V. A. Handl. 1786. s. X45, (OE. nasalis). — Reaunvun 

 Isis. t. 35« f. 3- — t. 54. f. 14. (Larva). — Geojfr, Ins. 2. p. 455- *• 



T 



JLJarven, hvilken skiljer sig blott i storleken frän den fö- 

 regäende artens, säsom mindre än den och tili färgen hvi- 

 tare , väljer samma bostäüe inom hästens mage, derifrän 

 han utvandrar genom tarmkanalen , frän Juni början tili 

 medlet af Juli , och synes da en tid hängande 11t an f er änd- 

 tarmen, grönnktigt röd tili färgen*, men blir efterhand rö- 

 dare under sitt til Island som Puppa , hvilket varar ungefär 

 ett par mänader. Flugan som utkommer är knappt hälften, 

 sä. stör som Häststynget, hvitluden i hufvudet och bälen 

 betäckt med mörka har samt ett svart bälte mellan vingar- 

 3ie. Bälgen är svart med ljusa här vid fastet och brandgula 

 ät stjertändan. Inunder är kroppen gräaktig, lären mörka 

 och benen brunfärgade. 



Vi anse icke nödigt bevisa orirnligheten af den sägen, 

 att flugan skulle genom ändtarmen inkrypa för att dei 

 Ingga eggen, Mera bifall mä lemnas Herr Claras pä erfa- 

 renhet grundade üppgiff> att Hästens läppar dertill väljas 

 och sökas af flugan. Hennes bemödande att ätkornma dem 

 och den kittling hon förorsakar, injagar en nat urlig rädsla 

 hos hasten, som oupphorligen slänger hufvudet upp och 

 jied för att äfhälla det envisa kräket, och staropar liksom 

 att mota iingan da hon söker att stjäla sig ham mellan 

 bogarne. Men da aiit är fäfängt , galopperar han yr öfvei? 

 faltet och finner ingen fristad förrän i vattnet, der h ans 

 ©van mäste lemna kojjtom. Men innandess träifas iaan 



