So 



HUMMER. 



tärnlösa älder; likväl stundom lossade ifiän sitt fäste im- 

 der stjerten, kräla de omkring, rnen vid minsta fara eller 

 ©vanlig rörelse i vattnet, förena de sig hastigt i en klump 

 inom sin fristad, tills de smäningom större vuxna , lemna 

 den och pä egen hand söka deras bergning. 



Hummerns föda bestär i sädana ämnen som finnas pä 

 sjöbotten, säsom hafsvexter, vattenkräk, och som han är 

 giupsk , kom ma äfven större djur pä hans matordning , 

 men i synnerhet sparas icke de liflösa lemningarne efter 

 dem. Han visar alltid en större liflighet om so molaren an 

 den kallare tiden af äret. Man har äfven iunnit Humrar hän- 

 delsevis om vintern nära stränder alldeies utan känsla och 

 orörliga. Den varma tiden hälla de sig närmare stranden, 

 men da det fryser, gä de ut pä djupet. I vattnet äro de- 

 ras rörelser sä hastiga , att , om de skrämmas, skjuta de 

 lika fart med den üygande lägein, och, so in fiskare säga, 

 heia i5 alnar och kanske mer. Gerna söka de dä deras 

 vanliga gömställen i nägon klippas häligheter, och det är 

 lika sant som det är besynnerligt, att de kunna i ögon- 

 blicket intränga, fastän öppningen synes knappast liliräck- 

 lig att släppa dem igenom. 



Tvenne andra egenskaper förtjena ocksä att anmär- 

 kas, neml. det ärliga ombytet af skalet, och form äg an att 

 äterfä förlorade klor och fotter. 



Den ärstiden dä en större tillgäng pä födämnen gif- 

 ves för Hummern säsom i Augusti, danar sig smäningom 

 en ny hud under det yttre skalet, hviiket bör ombytas. 

 Nägra dagar förut ügger han helt stilla och liksom afmat- 

 tad. Skorpan eller skalet kännes nu vid pätryckningen 

 efter^ifvande. Hummern böijar bli orolig, fötterne böjas 

 och gnida hvarandra, än tumlar han pä ryggen, än vän- 

 der han sig äter, kröker stjerten och igen uträcker ho- 

 3Bom, spröten darra, och han bemödar sig att genom 

 sträckningar spränga den huden som förenar bä'en med 

 stjerten. Efter en kort stunds hvila , synes han skjuta krop. 

 pen tilib-.ka, hvarigenom alla hufvudets delar lossas. Nu 

 utdiager han äfven klorna, ehuru det är knappt begripligt 

 huru en sädan köttmassa kan äterföras genom trängseln 

 af sä mänga leder. Men utan tvifvel vidgas deras förenin- 

 gar och köttet blir löst som ett slemmigt ämne. Omsider 

 da detta skett, uppreses hufVudet och kroppen, och ef- 



