HUMMER. 



55 



«ch vattenafctig. Kloköttet är vanligen lösare, smakligar« 

 pch som det säges lättsmältare an det af stjerten. 



Hafsgrunden der Hammer bäst trifves är bland berg 

 ©ch klippor, äfven som pä botten af klappersten. Hvarest 

 gyttja, 1er och sand finnes, ses han säilan; men der hau 

 mest häller sig, kan han ofta fäs i mängd om sondersku- 

 ren fisk. kastas pä stallet, som han vanligen besöker föro 

 «olgängenj och ligger länge qvar i vattenbrynet, da han 

 kan tagas med täng eller häf. Efter solens uppgäng lönar 

 icke mödan alt söka honom. Om sommaren gär han all- 

 tid närmare landet pä 6-10 famn. djup, men om vifitern 

 längre ut pä 16-18 och deröfver. 



1 Norra England sker fängsten mestadels med ett slags 

 fälla som göres af qvistar, nästan i form af en rättfälla af 

 stäluäd. Den fäs ras med täg och nedsänkes, och stallet 

 utmärkes med ett flöte. Detta fiske förrättas om nätterne, 

 ty om dagen duger det icke, icke ens i mörkret om haf- 

 vet nägon gang blanker, hvilket härleder sig frän de ly- 

 sande kräk som da och da visa sig pä hafsytan. 



I vär Vestra Skärgärd, äfven somiNorrige, förekom- 

 mer ett annat sädant redskap kalladt Hummertina. Det 

 är ett slags mjärde af 2 alm längd och 1 alns bredd och 

 höjd, gjord som en half cyiinder. Botten är fiat ^ pä hvil- 

 ken tvä haifrunda bägar sättas samt 3 spjälar efter Jäng- 

 den lagde, och deröfver ett nät med öppning vid bäda än- 

 darne som pä en mjärde. Ett par stenar läggas pä bot- 

 ten, hvarigenom tinan nedsjunker sedan man bundit ett 

 täg vid henne och ett flöte tili recken hvar hon blifvit ut- 

 satt. Inuti banges en död fisk elier fiskräk säsom lockbit 

 för Hummern ; hvilken da han inkommit icke firmer väg;en 

 äter ut. Fängade Humrar kunna tjudras vid stranden rne- 

 deist ett om nägondera klon bundit groft snöre, för att 

 gä der tilis man ärnar nyttja dem. {Urin. Vestg. Resa s. 

 192. m. %). 



Hummern fortäres dels färsk pä* de orter der han fän- 

 gas, dels biir han efter föregäende kokning i saltadt vat- 

 ten i träkärl inpackad, för att under den kallare tiden 

 kunna tili afiagsnare orter sändas och föryttras. 



Detta mntämne anses i allmänhet säsom smakligt, och 

 thuru det icke kan prisas säsom det helsosammaste, är 



