46 « VANLIG BJÖRN. 



sta mänaden, och ungefär 8 tum längs i början, Jjusbru- 

 na med en hvit ring omkring halsen. Denna ring förlora 

 de sedan smäningom efter andra äret; och ganska fä be- 

 häila nägot tecken deraf vid tilltagande älder. De födas 

 utan tänder samt släppa de första efter 12 mänaders för« 

 iopp. Heia sommaren följa de nu sin moder och ligga äf- 

 ven i hennes hide den andra vintern och kanske den tre- 

 dje, skyddade af" henne med en omsorg, som ofta kostar 

 hennes eget Iii. Vaniigen ynglar hon icke 2:ne vintrar efter 

 hvarandra, men i stdant fall äro begge kullarne henne 

 följa ktiga. Und er denna barndomstiden ätnöja de sig väl 

 med vegetabilier, men bli > äiminstone det. biuna slaget, 

 köttätare efter det tredje äret. Emedlertid kunna Björnar 

 födas endast med bröd, hvarom de i Paris gjorde anmärk- 

 pingar intyga, hvilka äfven förvissa ein den höga älder 

 som Björnen kan uppnä, da en af de nu lefvande är 5o 

 är g am mal. Han vexer säkert tili det 2o:de äret, och man 

 iiar exempel att Björnhonan ynglat ännu i det 3o:de, e- 

 huru hon med ären aldrig fär mer an en unge. 



Honorna äro myeket yiidare och farligare när de yng- 

 lat än hanarne, fr an hvilka de alldeles skilja sig efter 

 parningen eller da de blifvit ungstinna, och det synes 

 som de äfven frukta för dem, emedan de söka enrum tili 

 sä kernet för fostren, hvilka hanarne sägas genast uppfräta 

 om dessa strax efter födseln komraa öfver dem. Det är 

 ock märkvärdigt, alt om honan händelsevis skrämes ur hi- 

 det innan ungarne äro löude, fostret i ögonblicket kastas , 

 mer eller mindre fullgangit *), och att säledes aldrig nä- 

 gon björnhona blifvit skjutcn med ungar i Jifvet; ehuru 

 man fordom föregifvit motsatsen. 



Björnen har ett .mumlande Iäte, och hvilket starkare 

 kailas brumma. Stundom gnisslar han ocksä med tänder- 

 na, särdeles om han är ond eller retad, hvartill han är 

 lätt fallen, och blir da ganska vild. Ibiand tycks hans ela- 

 ka lynne härleda sig endast frän nycker, och detta röjer 

 sig ofta da han förlorat sin naturliga frihet- Han tämes 

 utan myeken svarighet, och biir temiigen foglig; men man 

 bör ickedess mindre med grannlagenhet förfara med ho- 

 Bom i synnerüet icke sla honom pä nosen, eller vid- 



*) Bet säges oek att hon oppäter dem. Ma liända nägon gang, liksom 

 kattan sina. 



**) Det är derföre Galenus s'iget : Ursum vero qoamvis olini roansu«- 

 feceiis, uoa tarnen perpetuo liabitu talem possidcbi*. 



