34 



G RON TRÄD6R0DA. 



lar, särdeles emelian vändkretsarne , hvarest de äesle af 



familjen gifvas. 



Den gröna Trädgrodan är den enda arten, som vär 

 verldsdel (Brittiske öarne undantagne) äger, likväl icke en- 

 samt, ty Catesby anför henne säsom inföding i Amerika, och 

 Meriana bland Surinams natur-alster. Kanske firmes honock« 

 sä i Afrika. Hon är säledes af de fätaliga djuren med vidsträck« 

 tare rättigheter att bebo jordklotet. Istorleken gerhonvida ef- 

 ter de öfriga Europeiska alimänna, och hinner aldrig tili den af 

 en sädan 5-ärs gammal groda. Hufvudet är kort, af lika bredd 

 med kroppen, framtill endast litet smalare, med rundade 

 kinder och utstäende ögon, som äro svarta med guldgul 

 stjerna. Kröppen har nästan en trekantig form , ofvanpä 

 kullrig och inander Katare. Pä framfötterne, som äro kor- 

 ta , hnnas blott 4 t^r> men 5 pä de bakre, som äga en 

 ovanlig längd. Färgen utmärker ocksä denna Trädgroda 

 frän andra af sitt slägte. Ofvanpä synes hon lifligt grön, 

 och pä undra sidan blekgul med smä hvita knottror. Ha- 

 nens strupe , som kan mycket utvidgas, är deremot brun- 

 aktig, äfven som fotterne inunder hos begge könen. Pä 

 hvardera sidan löper öfver ögat och framdelen ända tili 

 buken och bakfötterna en svartbrun eller violet rand , om- 

 kring hvilken den för öfrigt gröna färgen stöter i höggult, 

 eller liknar silfver. < En annan nägot blekare gär frän öfra 

 käken tili frambenen. Mellan tarne synes endast pä bak- 

 fötterna nagon del af den hinna, som ökar förmägan hos 

 andra Grodor att simma, hvaremot tarne pä denna, är- 

 nad tili ett olika lefnadssätt, äro mot ändan liksom med 

 köttiga, runda och plattade naglar försedda. 



Heia sommaren ha Trädgrodorna deras tillhäll i trä- 

 den, vid hviikas grenar de i följe af sin klibbiga kropps- 

 yta och den lika beskafrade vätska, som uttränger frän tä- 

 ändarne, med lätthet fasthälla sig, äfven pä undra sidan 

 af de glattaste blad. I större och bergaktiga skogstrakter 

 finnas de likväl sällan, utan snarare i öppna lundar af löf- 

 träd, äfven som i trägärdar och lefvande häckar. Man blir 

 dem dock sällan varse hos oss, utom i de Södra landska- 

 pen. De hoppa sä mycket beqvämare och snabbare, som 

 deras bakfötter äro jemförelsevis längre. Behändigt flytta 

 de sig frän gren tili gren, mellan de gröna bladen , för 

 att, efter sin natur med utsträckt tunga, fänga dun insekt 

 som näkas dem; och under det de göra ainsvida skutt. 



