GR Ö N TRAD GRÖBA. 



3? 



de rörelser under träden, och lysflugornas blinkande flygt 

 genom den mörka lufteri , kan icke annat an förväna den , 

 som ovan vid sädana uppträden, händelsevis fär bevitt- 

 na dem. 



När Trädgrodorna qväka , anses det pä somliga stäiien 

 säsom ett förebud tili regn. För att äga ett sädant lefvande hy- 

 groskop, künde blott en hangroda af detta slag förvaras i 

 en öfver en grön grästorfva ställd glasklocka, och beqvamt 

 födas med flugor, mygg och andra insekter, äfven som 

 temligen stora fjärilar. Hon är da heia sommaren igenom 

 en säker späman, fastän den förkunnande tonen alldeles 

 icke är Trastens. En man i Breslau värdade en Trädgroda 

 i flera är, och hon Jefde ännu i det ättonde, da hon för 

 brist af vanlig näririg aftynade och dog. Hermann anmär- 

 ker äfven det nöje nan hade, att se en sädan som han 

 förvarade, midt pä dagen räcka sig, gäspa, samt skubba 

 nosen och bakdelen med fötterna, efter de däggande dju- 

 rens vana. Fästad perpendikulärt pä sidan af glaset, tillät 

 hon ofta flugorna sätta sig pä hufvudet, utan att röra dem, 

 da de vid annat tillfälle med hennes hastigt uträckta tun- 

 ga uppslukades. 



Yissa roffäglar, säsom hökar, falkar m. fl. kunna an- 

 ses för dessa djurens fiender; men naturen har iänat dem 

 försvar medelst hastigheten af deras rörelser, och genom 

 likheten af deras gröna yta med de blad, under hvilka de 

 sorg fälligt dölja sig. 



Det har varit en g am mal inbillning, att Trädgrodor 

 äga kraft att minska besvärligheten af handsvett. Man räd- 

 de, att hälla en sädan i hvardera banden, tills djuret om- 

 sider dör, hvarigenom olägenheten skulle öfvervinnas. 



Tab. — Fig. 1. En yngre groda , sittande pä ett Ek- 

 löf. — 2. En fullvext hane med utspänd halsbläsa. — 3. 

 Skelettet. — 4. En bakfot. — 5. En framfot. 



