36 



GRÖ3ST TItADGROBA. 



Trädgrodans egg eller rom är mindre och af klarare 

 utseende an hos Fröerne. Den är pä lika satt omgifven af' 

 ett siem-ämne. Sjelfva eggets tilitagande och utveckling 

 samt larvens förändringar likna deras vi förut upptecknat. 

 Efter 2:ne mänader äro ungarne först utbildade, hviika, 

 sä snart de vunnit styrka att bruka benen, lerana den 

 sumpiga födelseorten och begifva sig tili skogs. Deras färg 

 är nu svartgrä, och denna förändras icke, förrän efter den 

 tiden da de begynna att para sig, hvilket icke sker förr 

 an de äro 4 är gamla. Det är da, sora hanen börjar att utspän- 

 na sin halsbläsa och att qväka, ett säkert tecken, som Roesel 

 säger, att han hunnit manbara äldren, och en lika läng 

 tid fordrar ocksä honan, fastän utvertes tecken dertill saknas. 

 Efter parningen mörknar färgen och blir först svartgrä, sedan 

 rödaktig,derefter blä eller blägrä,smäningom gulgrön och slut- 

 ligen liüigare eller helt gräsgrön, utom de bifärger päkroppen, 

 hvilka ofvanföre omtalas. Emedlertid är den gröna färgen. 

 jiägot föränderlig, äfven hvar 5 — 6:te dag, hvilket ofta be- 

 ror af hudens tätare ombyten. Den mängd knottror hvar- 

 af underlifvet betäckes, äro helt hvita, och icke annat än 

 smä körtlar, som hysa en skarp vätska, hvilken svider i 

 ögonen om den händelsevis skulle inkomma. 



Insekter utgöra djurets sommärföda, och det är icke 

 obehagligt synämne, att betrakta sättet huru denna er- 

 häiles. Grodan lurar pä sitt rof, liksom katten pämössen; 

 sä snart hon fätt det i säkert sigte, skjuter hon med blix- 

 tens fart pä föremälet, äfven mer än \ aln aflägse, och 

 med sin klibbiga tunga fängar det. Trädgrodan är icke 

 skygg eller flyr den, som naikas henne. Om detta är just 

 ett bevis pä dumhet, större än hos hennes slägtingar, som 

 Rees ei synes tillägga henne, lär icke med visshet kunna 

 afgöras. 



Under den tiden da hon vistas i träden, plär hon ic- 

 ke sällan genom sitt ofta förnyade läte gifva sig tillkänna. 

 Detta liknar ett slags skällande, men med nägon klang 

 likt bjellrorna i ett slädparti , när mänga utgöra choren. 

 I de varma klirnaten, säsom mellan Tropikerne, är ingen 

 ting allmännare än denna skogsmusik, mest under regn- 

 tiden, efter solens nedgäng om aftnarne. Ofta är det ljud, 

 som Hera instämma, sa stärkt, att 2 personer, som fär- 

 das genom den skumma trakten, knappt höra hvarandra, 

 och detta förenadt med yissa stora laflidtkrabbors skallian- 



