ÖO S ANDPILL» SLÄND A. 



sta spetsig, Tvenne andra sitta vid käkarne, äfven med 4 

 leder, men trädlika; och ändtligen tvenne vid undra läp- 

 pens sidor, korta, hvassa, käklika och innantill ränlade. 

 Ögonen äro klotrunda, stora , utstäende, glänsande och 

 skiftande i rödt och blätt, och emellan dem sitta spröten, 

 blekgula vid fastet, för öfrigt svarta , framät ändan tjocka- 

 re, nästan klubblika, men icke randade utan plana. Nä- 

 got krökta, äro de ungefär af bälens iängd och bestä af 

 tätt förenade finhäriga leder. Kring ögonen, bakom huf- 

 vudet och vid bäiens början löper en blekgui rand. Baien 

 är kort och knölig samt svartbrun äfvensom bälgen, hvil- 

 ken, likt sländornas, är läng utdragen och cylindrisk med 

 10 finhäriga leder och en blekgui tverrand pä de yttersta. 

 Laren äga ofvantill liksom benpiporna samma färg. De ät 

 sidorna nedböjda vingarne äro ganska tunna, helr genom- 

 skiniiga och vattenklara, men skiftande i grönt och violett, 

 och sirade med mycket fina och nätlikt utbredda svarta 

 ädror, af hvilka ett par tydligare löpa närmare den yttre 

 kanten, och förenas inemot ändan, der en hvit afläng Hack 

 lyser i sjelfva brädden af vingarne. Under synglaset äro 

 alla dessa ädror finhäriga. 



Sä danad är den Sandpill slända som finnes i Sverige*). 

 Den kan dock icke räknas bland de allmännare insekter,, 

 ehuru den da och dä förekommer. Pä Ölands och Gott- 

 lands sandiga trakter och släta sandfält träffas i synnerhet 

 larven deraf i större mängd. 



Hauen är nägot mindre än honan, som ocksä synes 

 litet tjockare. Hos den förre finnes under yttersta ändan 

 af bälgen en liten köttig parningsdei och nedanför den- 

 samma 2 sma trinda utskott eller värtor (längre och träd- 



*) Den hos flera Entomologer citerade Myrmeleon formicarium synes 

 tili arten skild frän den von Linne beskrifvit i Fauna Suecica, sasom, 

 JUetnerobius Formicaleo , ocb hvars larfs märkrärdigheter han sl lif- 

 iigt tecknat i Öländska resan s. i49- Fabricii under den förstnämda 

 anförda, är utan tvifrel Riaumurs , Geojfrois och Roeseis, utmärkt 

 af sina brunfläckiga vingar, hrilka pä vär äro alldeles vattenklara och 

 -akiftande. Men von Linnes uttryck: alce nostralis abscjue maculis 

 fuscis visar likväl, att han ansett begge för ett och samma specics. 

 Troligen kijnna icke flera tillämpas säsom synonymer och afbilder af 

 den Sveaska arten än Raeseis Belust. 7. ai. f. 2. och Schaff, icon. 7. 

 •a«. f. 1. 2. Det är ändtligen icke omöjügt, att nägon annan art kün- 

 de finnas ho* oss, emedan vo n Linne sjelf säger att de Sandpill- 

 Larver som han säg pä F«rgn, voro lingt brokigare än de Oländska. 

 Gottl, res. a. aoß. 



