8 



sjeldne; ved Varietet (i Beskrivelsen betegnet ved §. y. d. 

 osv.) forstaa vi saadanne indenfor Arten forekommende Typer, 

 som dels ere mindre udprægede, og dels forekomme sjeldnere, 

 saa at de synes hellere at maatte fremstilles som Anhang til 

 Arten end som parallele Underafdelinger under denne. Om 

 en Form skal opstilles som Underart eller Varietet, er vel i 

 mange Tilfælde mindre væsentligt, men man burde ikke give 

 nogen Form et særegent Navn, naar dens Karakterer lige saa 

 ofte eller oftere ere forsvindende, som de ere tilstede. I 

 dette Tilfælde burde Foranderligheden kun omtales ved Artens 

 Beskrivelse. Forekommer en Mellemform mellem to antagne 

 Arter meget sjelden, kan der vel være Formodning om at 

 det er en Bastard, men som bekjendt ingen Vished uden 

 Forsøg. 



Erkj endelsen af, at de største Uligheder mellem to Former 

 ere utilstrækkelige til at konstituere Arter, naar disse Ulig- 

 heder ere foranderlige, medens de mindste Uligheder (bortset 

 fra Heteromorfi som den sexuelle) ere tilstrækkelige dertil, naar 

 de ere konstante, d. v. s. forekomme hos alle fuldstændige 

 og udvoxne Individer, indeholdes ogsaa i Ytringer, hvilke 

 man træffer i ethvert floristisk Arbejde, som: »da der findes 

 talrige Mellemformer, kunne disse Varieteter næppe opstilles 

 som Arter », «man kunde ønske skarpere Kjendetegn mellem 

 disse Arter«, «man trælfer oftere Former, som man ikke 

 uden Vilkaarlighed kan henføre til nogen af disse Arter » og 

 lign.. Disse Bemærkninger ere ogsaa for det meste fuldkommen 

 sande, saa at det urigtige kun fremkommer ved, at man ikke 

 følger den Norm, hvis Gyldighed man selv anerkjender, men 

 ved Siden deraf anvender en hel anden Fremgangsmaade, 

 nemlig at forene alle de Former, som have enkelte eller flere 

 særegne Karakterer tilfælles, saaledes at der ikke tages 

 væsentlig Hensyn til om Karaktererne ere konstante eller 

 foranderlige, men overvejende til den blotte Lighed og Ulighed; 

 man fæster da fortrinsvis Øjet paa, hvad man kalder typiske 

 Former, det vil sige saadanne, hos hvilke de iagttagne Ka- 

 rakterer fremtræde skarpest, medens man lader de Former, 

 hos hvilke de vise sig udviskede og forsvindende, mere eller 



