221 



fig. 6), Andromeda polifolia, Cassiope tetragona og hypnoides, 

 Arctostaphylos TJva Ursi. Vaccinium-Arteme og Diapensia 

 lapponica; hos denne sidste var Overhuden navnlig meget 

 stærkt fortykket; den havde et tykt Kutikularlag, der endog 

 ved Spalteaabningerne , om end tyndt, fortsattes ind paa 

 Aandehulens Vægge; under Kutikulaen fulgte et mægtigt 

 Celluloselag og Gellernes Lumen var ringe. 



En paafaldende mægtig Udvikling havde Overhuden 

 endvidere hos Saxifraga oppositifolia (se Fig. 1 og 2) ; Yder- 

 væggen var her ofte tydelig lagdelt (f. Ex. paa Exemplarer 

 fra Mödruvellir paa Island; Fig. 2). Mindre fortykket men 

 dog endnu anselig var Epidermis' Ydervæg hos Saxifraga 

 tricuspidata (se Fig. 5 og 6), endnu svagere fortykket hos 

 S.Aizoon, Stellaria longipes, Viscaria alpina (se Fig. 13), 

 Silène acaulis (se Fig. 14), nogle Draba-Arter , Stellaria 

 humifusa og enkelte andre. Hos den sidste var det navnlig 

 Undersidens Overhud, der var fortykket, 1 og særlig paa 

 Exemplarer fra Kola-Halvøen var dette tydeligt, ligesom 

 Undersidens Overhuclsceller her vare udmærkede ved langs 

 Midten af Overfladen at være forsynede med fremspringende 

 listeformede Fortykkelser (se Fig. 17); paa Exemplarer fra 

 andre Lokaliteter (f. Ex. Kaafjord, Egedesminde o. s. v.) fandtes 

 disse ikke. 



Hos de løvfældende, træagtige Planter f. Ex. Arcto- 

 staphylos alpina, Salix herbacea og Betula nana var Over- 

 huden, som man kunde vente, tynd, og dette var i det Hele 

 taget Tilfældet med alle de øvrige undersøgte Arter, selv om 

 der naturligvis kunde være mindre Variationer tilstede (se 

 Skema S. 234—35). 



Denne ringe Udvikling af Overhuden stemmer særdeles 

 godt overens med Wagners Angivelse af Forholdet hos de 

 alpine Planter, hos hvilke Overhuden ligeledes i Almindelighed 

 ikke udmærker sig ved nogen nævneværdig Fortykkelse, naar 

 man da ser bort fra de vintergrønne Buskvæxter. Bonnier 

 fremhæver (I.e.), at han ved Sammenligning er kommen til 



