282 



Den islandske Vegetations farligste Fjende er den kolde 

 udtærende Vinter- og Vaarblæst. Vinterkulden i og for sig 

 er ikke saa farlig, hvis Blæsten ikke altid var dens Ledsager. 

 Vaarblæsten maa betegnes som meget mere farlig end Vinter- 

 blæsten, fordi Jorden om Vinteren for det meste er dækket 

 af Is eller Sne; alle Lavninger ere fulde af Sne, Lavlandet 

 er ogsaa som oftest snedækket. Kun de højeste Partier 

 (holt, melar) ere som oftest snefrie, da de idelig fejes af 

 Vinden, og disse Steder have derfor ogsaa en forkuet Vege- 

 tation, sammensat af spredt voxende Planter (Fjeldmark). 



Vintersneen er en slet Varmeleder; den nyfaldne Sne er 

 løs og meget luftblandet, ved Blæstens Indvirkning bliver det 

 øverste Snelag tæt og fast (men ikke porøst som Firnsneen). 

 Naar der indtræder Tøvejr, forandres Sneen som oftest til 

 Firnsne, bliver porøs og som Følge deraf en bedre Varme- 

 leder. Ovenpaa Firnsneen falder saa igjen ny Sne, og saa- 

 ledes kan det vexle flere Gange indtil Vaaren kommer, og 

 hele Sneen forandres til Firnsne. Over Myrstrækninger ligger 

 der ofte Is, og ofte ses den øverste Del af Straaene rage op 

 over Isfladen. Det forekommer ofte om Vinteren, at Jorden 

 bliver helt snefri, og hvis der da indtræder en kold Blæst 

 uden Snefald, klager Bonden gjærne over, at Græsset taber 

 sin Kraft og bliver en ringere Føde for hans Faar og Heste. 



Den Rolle, som Snedækket spiller, er den, at Sneen, om 

 det saa er ny Sne eller Firnsne, beskytter Vegetationen mod 

 Vinterblæsten. Hvor man om Vinteren har et varigt Sne- 

 dække, har man om Sommeren den frodigste Vegetation, 

 men naturligvis paa Steder, hvor Snedækket smelter hurtigt. 

 Disse Steder ere som oftest i Læ, og det er naturligvis ogsaa 

 af Betydning at de ere i Læ, efter at Snedækket er smeltet 

 bort. Men Vaarblæsten er den farligste Fjende, Vegeta- 

 tionen har at kæmpe imod. Den indfinder sig til Stadighed 

 hvert Foraar enten tidligt eller sent, mere eller mindre kold, 

 og den er farligst, naar den indtræder i Væxtlivets første 

 Dage, da Planterne nylig ere blottede og de unge, spæde 



