Studier over danske Mosers recente 

 Vegetation. 



Af 



A. Mentz. 



Indledning: Begrebet „Mose". 



Forud for Omtalen af danske Mosers Vegetationsforhold vil 

 det være nødvendigt at præcisere, hvad der her forstaas ved „Mose". 



Den folkelige Forstaaelse, som i forskellige Egne af Jylland høres 

 udtalt, gaar i Almindelighed ud paa, at alle saadanne Arealer, hvor 

 der skæres Tørv til Brændsel (i Vest-Jylland „Klyne") 1 ), og som er 

 bevoksede med Pors, Lyng o. desl., kaldes Mose, medens andre 

 lavt liggende Arealer, hvis Afgrøde bjærges til Hø, benævnes Eng, 

 ganske bortset fra, om disse Arealer indeholder en endog anselig 

 Tørvedybde. Ved Kær forstaas derimod Strækninger med ringe 

 Dybde af tildels sandblandet Mor. Denne folkelige Opfattelse af 

 Begreberne „Mose" og „Eng", der er baseret paa Benyttelsen af 

 det paagældende Areal, er fulgt paa Generalstabens Kortblade (se 

 „Generalstabens Kort", 1910). 



I dansk Litteratur møder man kun faa Bestræbelser for en 

 koncisere Opfattelse af Begrebet „Mose" ; hverken Geologer eller 

 Botanikere synes at have haft synderlig Trang til at give nogen 

 bestemt Definition deraf. Tilløb findes ganske vist hos Dau (se 

 nedenfor), men mere klart er dog det Forsøg, som langt senere 

 blev gjort af E. Dalgas (1876). Han skriver: „Ved Mose bør for- 

 staaes en Jordbund med et Underlag af re en Tørvejord, og det 

 hvad enten Tørvens Dybde er stor eller lille, og hvad enten Mosens 

 Overflade er begroet med Græs eller Lyng". Bortset fra, at Re- 

 daktionen af den første Del af denne Definition maaske kunde 

 have været bedre, synes Dalgas mig at opfatte Begrebet paa fuldt 

 ud korrekt Maade, nemlig som en geologisk Dannelse. Blot angiver 



x ) Ved „Tørv" forstaas i Vest-Jylland oftest Hedetørv, d. v. s. den afskrællede 

 Lyngskjold. 



Botanisk Tidsskrift. 31. Bind. 12 



