— 186 — 



„Tørv« (1823, S. 23—24 og S. 157) og „Mose" (S.25). 1 ) Tillige son- 

 drer han først i Haandbogen, senere (1829) mere udførlig, ret 

 skarpt mellem de tre Formationer: „Hoch-Moore", „Grönlands- oder 

 Wiesen-Moore" og „Holz-Moore", hvortil han yderligere føjer „Meer- 

 Moore". I den ovenfor (S. 185, Fodnote) berørte Polemik benytter 

 Dau Udtrykkene: Lyngmose, Engmose, Vedmose og Havmose, 

 og under Omtalen af dem tager han torstandigt Hensyn til andres 

 Opfattelse af Mosernes recente Vegetation, ligesom han heller ikke 

 selv har manglet et ganske godt Blik for disse Forhold; derom 

 vidner forskellige Udtalelser i hans Skrifter. Hans Fortjeneste er 

 endvidere ganske utvivlsomt den: først at have faaet rigtig Øje 

 for og søgt at forstaa Højmosens Ejendommeligheder og Oprin- 

 delse; det er den, der har hans Forkærlighed. Endelig maa det 

 siges, at hans Arbejder ingenlunde savnede Originalitet; han har saa- 

 ledes leveret en lang Række Beskrivelser af holstenske og danske, 

 særlig sjællandske Moser; den botaniske Del af disse indeholder dog 

 kun lidt af Værdi. Det kan her anføres, at Dau's Arbejder over 

 Sjællands Moser vinder en fortjent om end sén Anerkendelse fra 

 svensk Side, naar R. Sernander (1909, S. 423) udtaler: „Sårskilt 

 märkliga äro dennes [o: Dau's] klara oeh omfattande utredningar 

 af de tallstublager, han visar vara allmännt utbredda i hertigdöme- 

 nas och Själlands mossar". 



I en lille, ret upaaagtet 2 ), men dog værdifuld Afhandling gav 

 Hornsghugh (1837) en i det væsentlige floristisk Skildring af Moser 

 i Omegnen af Greifswalde. Der savnes hos ham ganske Beteg- 

 nelser for de forskellige Formationer. Mest bemærkelsesværdige er 

 hans gode Beskrivelse af Genvæksten i Tørvegrave (S. 741—743) 

 — han kender aabenbart hverken De Luc's eller Grome's Skildring 

 af det samme Forhold — og hans Fremstilling af de langs Floden 

 Peene liggende og som Kreaturgange benyttede Enges ejendomme- 

 lige Fysiognomi (S. 755—756). 



Først med Begyndelsen af 40'erne i forrige Aarhundrede frem- 

 kommer de Arbejder paa Tørve- og Moseforskningens Omraade, 

 som har bevaret en vis Grad af Friskhed, og som endnu den Dag 

 i Dag benyttes og citeres i alle mere udførlige Skildringer af Mose- 

 arealers Vegetation. Og fra nu af begynder Moseforskningen at 



r ) A. P. Wiegmann (1837, S. 12) omtaler med megen Anerkendelse Dau's „for- 

 træffelige Haandbog" og siger, at Dau's Definition for Tørv er den bedste 

 endnu givne. 



2 ) Saaledes ikke nævnt af Früh og Schröter. 



