— 193 - 



benytter Betegnelsen „Græsmose", et Udtryk, som han ogsaa anven- 

 der senere (1880, S. 210), og at han i sit bekendte Arbejde om 

 Fortids- og Fremtidsskove (1883) fremsætter nogle interessante 

 og træffende Bemærkninger om bevæget og stillestaaende Vands 

 Betydning for Mosedannelsen og Mosens Karakter (S. 154). Om 

 disse Betragtninger saa vel som den citerede Terminus „Græsmose" 

 tør regnes for originale eller ej, er ikke let at vide; litterært skolet 

 var E. Dalgas som bekendt ikke. 



G. Raunkiær har (1889) søgt at drage Grænsen mellem Hede 

 og hvad han kalder „Hedemose" (S. 17), idet han for det første 

 fremhæver Forskellen i Jordbundens Beskaffenhed indenfor de to 

 Formationer; „Morlagets" Mægtighed, dets Begrænsning overfor 

 Undergrunden, dets Konsistens og dets Fugtighedsforhold er saa 

 forskellige indenfor Hede og Hedemose, at disse Forhold med Rette 

 bør tages i Betragtning ved en Sondring af Vækstformationer. Men 

 dernæst udtaler Raunkiær tillige, at ligesom vi her har to meget 

 forskellige Dannelser med Hensyn til Jordbund, saaledes kan det paa 

 Forhaand antages, „at det kun er faa Planter, der formaa at hævde 

 sig paa begge disse Lokaliteter". Blandt saadanne nævner Raun- 

 kiær først og fremmest Calluna, der i det mindste mange Steder 

 paatrykker Partier af Mosen et meget ensartet Præg og derved 

 tilsyneladende udvisker „den store Forskjel, der i Virkeligheden er 

 mellem Hedens og Mosens Vegetation" (S. 18). Denne Forskel 

 dokumenteres senere gennem Opregning af de for Hede og Hede- 

 mose karakteristiske Plantearter (S. 18, 23 og 24). — I Afsnittet 

 „Engvegetation", hvor Begrebet „Eng" defineres som „Strækninger, 

 hvis Vegetation væsentlig er sammensat af saadanne Glumaceer, 

 der ynde en betydelig Grad af Fugtighed i Jordbunden" (S. 26), 

 kommer Raunkiær tilbage til „Mose", idet han udtaler: „Alle 

 Enge i Vestjylland, naar undtages Strandengene, ere ved xMenne- 

 skets Indvirkning dannede af Moser". Bortset fra, at der gives 

 Sandenge i Vest-Jylland, som ikke er dannede af Moser, be- 

 tragter Raunkiær altsaa ikke Hedemosen og den tørveholdige Eng, 

 hvis Vegetation han beskriver (S. 30), som to fra Naturens Side 

 forskelligartede Dannelser, men han synes for de af ham under- 

 søgte Enges Vedkommende at anse de to Formationers Forskel- 

 ligheder som fremgaaede alene af Kulturindgreb: for det første Ud- 

 grøftning og den dermed følgende hurtigere Cirkulation af Vandet, 

 der betinger „en mindre Grad af Fugtighed i Sommertiden", hvil- 

 ken atter bevirker, at navnlig Græsser breder sig stærkere; for 



Botanisk Tidsskrift. 31. Bind. 13 



