— 194 — 



det andet Høbjærgningen, der begunstiger „de egentlige Engplan- 

 ter" s Fremvækst paa Bekostning af de buskagtige Moseplanter. 

 Sikkert spiller begge disse Indgreb under alle Omstændigheder en over- 

 ordentlig stor Rolle, og Raunkiær's Betragtning kan netop for mange 

 vestjyske Egnes Vedkommende forsvares , men den er langtfra i 

 Almindelighed udtømmende for samtlige jyske Mosearealers Ved- 

 kommende. Det nære Slægtskab mellem Mosen („Hedemosen") og 

 den tørveholdige Eng kan dog selvfølgelig ikke benægtes; den sidste 

 har større Tilknytning til Mosen end til de andre Former af „Eng". 



Først langt senere (1909) behandler G. Raunkiær atter Spørgs- 

 maal vedrørende danske Moser; det er her af Interesse at notere 

 de af ham valgte Termini for de sjællandske Moser, han har 

 undersøgt og beskrevet af Hensyn til sin nye Undersøgelsesmetode; 

 disse Udtryk er: „Mosmoser" (herunder „Sphagnum-Mose"), „Elle- 

 moser" og „Skovenge" (herunder „Grønmose-Formation"). Tillige 

 omtaler Raunkiær enkelte „Porsmoser" fra Aadum-Varde-Bakkeø. 



I sit epokegørende Værk „Plantesamfund" (1895) henfører E. War- 

 ming alle de til Mose knyttede Plantesamfund under Begrebet Hy- 

 dro fy t-Sa m fund. Der skelnes mellem „Kjær og Kjærmoser (Lav- 

 moser, Sure Enge)" og „Sphagnum-Moser" ; i korte Træk fremstilles 

 disse Mosetypers Vegetation i nøjeste Tilknytning til de nævnte 

 Begreber, der nærmest bruges som Betegnelser for Vegetationsfor- 

 mationer. Forskellighederne mellem Kærmoser og Sphagnummoser 

 præciseres nærmere (S. 144), og som en Hovedfaktor for disse Mosers 

 Dannelse og Ejendommeligheder lægges der her særlig Vægt paa, at 

 „Kjærmosernes Vand er kalkrigt, Sphagnum-Mosernes sædvanlig 

 kalkfrit eller dog kalkfattigt", hvilket sker i nøje Tilslutning til 

 Resultaterne af de omkring Midten af Aarhundredet gjorte Erfarin- 

 ger, som ovenfor er omtalte. 



I den Graebner'ske Udgave af samme Værk (1902) er Vandets 

 Næringsindhold draget særlig stærkt frem i Forgrunden til Adskil- 

 lelse af de forskellige Klasser af „Ferskvandssumpe" ; iøvrig er 

 Fremstillingen i det væsentlige ens med den i 1895. Derimod er 

 Moseformationerne i den engelske Udgave af „Plantesamfund", i 

 „Oecology of plants" (1909), henførte til en særskilt Klasse, „For- 

 mations on sour (acid) soil", og Moseplanterne benævnes „Oxylo- 

 phyter" ; men ligesom tidligere fremhæves den samme væsentlige 

 Forskel i Vandets Kalkindhold i de to Formationer, der benævnes 

 „Low-Moor-Formation" og „High-Moor-Formation". Vi vender senere 

 tilbage til Spørgsmaalet om det betimelige i at betragte samtlige 



