- 201 — 



den af G. A. Weber (1892) udtalte, ovenfor berørte Opfattelse af, 

 at Engenes Plantevækst alene er afhængig af Vandstandens Højde. 



I „Bodenkunde" (1905 og 1911) giver Ramann en udførlig 

 Fremstilling af de humøse Jorders Naturhistorie, hvorunder ogsaa 

 Moserne behandles. Han er her i nøje Overensstemmelse med 

 P. Graebner, idet han udtaler, at Dannelsen af de forskellige Typer 

 af Moser er ganske afhængig af Vandets Indhold af Næringsstoffer; 

 i næringsrigt Vand opstaar „Flachmoore" (= Grünlandsmoore i 

 Udg. 1893), i næringsfattigt Vand „Hochmoore" (S. 182). At Be- 

 vægelsen i Vandet spiller en stor Rolle for dets Næringsindhold 

 fremhæver Ramann med Rette (1905, S. 170): „Fliessendes Wasser 

 wirkt .... wie Erhöhung, stagnierendes Wasser .... wie Minderung 

 des Nährstoffgehaltes". Hvad Mosernes Udvikling og Opbygning an- 

 gaar støtter han sig nu især til Weber's da fremkomne Arbejder 1 ). 



1906 foreslaar Ramann en Inddeling af Humusstofferne og 

 Moserne; han deler disse sidste efter de herskende Plantesamfund 

 i „Niedermoore", der omfatter Arundinetum og Magnocaricetum, 

 „Zwischenmoore" (Molinietum og Parvocariceta), „Hochmoore" og 

 „Brücher" 2 ). Hverken denne meget uheldige Inddeling eller den 

 noget forbedrede, som Ramann kort efter (1907), i Henhold til 

 H. Paul's Kritik, foranledigedes til at foreslaa, er tilfredsstil- 

 lende for de til danske Eng- og Mosearealer knyttede Samfund. 

 Det samme gælder Ramann's nyeste Oversigter (1910, S. 129, og 

 1911, S. 178); paa sidst anførte Sted skelner han mellem „Moore" 

 og „Brücher", medens han ved Inddelingen af Moserne helt har 

 opgivet Begrebet „Zwischenmoore" eller „Mischmoore" og kun 

 sondrer mellem „Verlandungsmoore" eller „Flachmoore" (med 

 Arundinetum, Magnocaricetum, Parvocaricetum og Hypnetum) og 

 „Hochmoore" („Moosmoore"). 



Fra nordtyske Egne er desuden fremkommet en Del Arbejder, 

 der vedrører Mosernes Vegetationsforhold paa mere eller mindre 

 indgaaende Maade, men som ikke alle bør nævnes her. Enkelte 

 skal dog fremhæves. Vel bekendte er saaledes Johs. Klinge's Under- 



*) Ramann er dog næppe i Overensstemmelse med Weber, naar han (1905, 

 S. 189) udtaler: „Die Schlussformation der Heideböden ist normal ein 

 Hochmoor", en Paradoks, som rettelig er vist tilbage af Erdmann (1907), 

 og som i „Bodenkunde" 1911 synes noget udvisket. 



2 ) Forslaget var foranlediget af den i 1905 — 06 i Berlin førte Forhandling om 

 Nomenklaturen for Humusstoffer og humøse Aflejringer. Et Par andre 

 fremkomne Forslag af H. Potonié (1906) og Vater (1906) var heller ikke 

 fyldestgørende. Se den af Paul (1907) givne, meget træffende Kritik. 



