— 239 - 



finder Equiaetum fluviatile, Typha latifolia, Arundo, Sparganium 

 ramosum, Scirpus lacustris, S. paluster, Ranunculus lingua, Cicuta 

 virosa, Si um lati folium, Lysimachia thyrsiflora, Menyanthes, Myosotis 

 palustris, Cineraria palustris og Rumex hydrolapathum spredte i 

 Engen, men for de fleste Arters Vedkommende i en mere eller 

 mindre fortrykt Tilstand, der viser, at de ikke længere befinder sig 

 under de Forhold, der er dem gunstigst. Bedst forliges Equisetum 

 med Forholdene. 



Garex rostrata- Engens øvrige Vegetation dannes af følgende 

 Arter: Agrostis alba, enkelte Poa pratensis, spredt Eriophorum 

 polystachyum, enkelte Carex stricta og C. panniculata, Triglochin 

 palustris, Rumeæ acetosa, Stellaria palustris, S. uliginosa, Coro- 

 naria flos cuculi, Cardamine pratensis, Caltha palustris, Comarum 

 palustre, Epilobium- palustre, Pedicularis silvatica, Galium palustre 

 og G. uliginosum. 



Af disse Planter spiller Agrostis alba, foruden Carex rostrata, 

 ubetinget den største Rolle for Engens Sammensætning. Den kan 

 paa nogle Steder af Engen danne en særskilt Facies (Agrostis alba- 

 Eng); ogsaa ser man en omtrent ligelig Blanding af begge de 

 nævnte Planter, men hyppigst er Carex rostrata, som alt fremhævet, 

 den dominerende og karakteriserende Plante. Den rigelige Fore- 

 komst af Agrostis alba betinger uden Tvivl en større økonomisk 

 Værdi af Afgrøden; Engen slaas, gærne i første Halvdel af Juli, saa 

 langt som man kan naa ud mod Søens Bredder, endog helt ud til 

 Equisetum-Bæltet. 



Den indre Grænse for Dyndengen er det vanskeligt at angive 

 nøje; det er dog forsøgt i Henhold til Tilstanden 1904, og Grænsen 

 er indlagt paa Kortet (Fig. 1). Denne Grænse gaar i Syd indenom 

 en med Signatur betegnet 0, der lod sig omsejle ca. 1860 (i Følge 

 Opgivelse fra stedkendte Folk), men som nu er vokset i ét med 

 den øvrige Eng. — Den indenfor Dyndengen værende Mose er mere 

 eller mindre stærkt paavirket af Væld; Dyndenge og Vældmose 

 grænser derfor næsten umiddelbart op til hinanden (se nærmere 

 nedenfor under Omtalen af Vældmosen). 



Jordbunden i Dyndengen er et i fugtig Tilstand mørkt graaligt 

 og „fedtet" Dynd; tørret antager det en lysegraa Tone og bliver 

 „støvende" ; det er da tillige meget let. 2 Rækker Prøver af Dyn- 

 det er analyserede paa Grundlag af Prøver, udtagne dels i de vestlige 

 Dyndenge (Analyse Nr. 1, Prøverne 2—4 — 6), dels i de sydlige Enge 

 Analyse Nr. 2, Prøverne 8—10—12); Resultatet af Analysen 



