- 263 — 



Auen, flusswärts in eine Schilfrohr- oder Binsenformation über- 

 gehend, landeinwärts sich mit der Subformation der niederen Ca- 

 riées mischend". Weber beskriver derefter Engens Fysiognomi og 

 floristiske Sammensætning paa en Maade, der svarer til det Ind- 

 tryk, jeg har faaet af Garex gracilis-Engen i Danmark. Derimod 

 glipper Ligheden, hvor Weber taler om den med afdøde Plantedele 

 bedækkede, gyngende „Moorboden" ; det synes tvivlsomt, at Bun- 

 den paa de af ham undersøgte Lokaliteter virkelig skulde være 

 Mosebund; Carex gracilis optræder vel paa forskelligartet Bund, 

 saaledes i Danmark t. Eks. i Skern Aa Deltaet, hvor Jordbunds- 

 forholdene er overordentlig vekslende; hyppigst vil den dog være 

 knyttet til Dyndbund, og jeg kan sige, at jeg aldrig har fundet 

 virkelig udpræget Garex gracilis-Facies paa Mosebund. 



Heller ikke E. Warming har udsondret Dyndengen som en sær- 

 skilt Formation; den indgaar saa vel i „Plantesamfund" som i de 

 senere Udgaver af samme (1902, 1909) dels under „Rørsump", dels 

 under „Lavmose". 



Saa vidt mig bekendt udsondredes Dyndengene først som selv- 

 stændig, fra den indenfor liggende Mose forskellig Formation i mit 

 Forsøg paa en Anskueliggørelse af Vegetationens Optræden inden- 

 for Skals Aa Dalens Humusarealer (1902); de benævntes dog her 

 „Egentlige Enge (Muldenge)", medens senere (1910) Udtrykket 

 „Dyndenge" blev foretrukket. 



Hos Früh og Schröter (1904) henføres de yderste af Dynd- 

 engens Bælter, saaledes det Schröter-Kirchner' ske Magnocaricetum, 

 dels til Rørsumpen (S. 49), der dog indgaar under „Verlandungs- 

 bestände", dels til „Flachmoorbestände" (S. 65); efter de to 

 Forfatteres Anskuelse er en sluttet Grønsvær („Rasen") uden aabne 

 Vandflader Kendetegnet paa, at Landdannelsen er bragt til Ende, 

 og Mosens Bestande nu de raadende. Altsaa heller ikke hos 

 disse med Moserne særlig fortrolige Forfattere er Dyndengen be- 

 tragtet som en selvstændig Formation og klart udskilt fra Tørve- 

 engen. 



G. H. Ostenfeld (1905) opstiller for Gudenaa-Engenes Vedkom- 

 mende en Planteformation „Engene", der atter deles i 3 Under- 

 afdelinger: „Græsmoser", „Græsenge" og „Sumpenge". De to sidste 

 Underafdelinger gaar begge ind under, hvad her og tidligere (1910) 

 er kaldt Dyndenge. Naar dette sidste Navn foretrækkes, beror det 

 paa, at Jordbundens Karakter derigennem er markeret, hvilket 

 ingenlunde er uden Betydning; desuden kan „Sumpenge" og „Græs- 



