— 281 — 



spitosa, begge ret talrige, Festuca rubra, Agrostis alba, Briza og 

 spredt Arundo phragmites i en Dværgform ; Car ex panicea kan være 

 ret talrig, og af andre Garices ses Carex Goodenoughii og C. Oederi. 

 Urterne er i Individantal ikke meget talrige; der forekommer Viola 

 palustris, Linum catharticum, Potentilla erecta, Lythrum salicaria 

 (et forkrøblet Eksemplar), Hydrocotyle og Leontodon auctumnalis. 

 Mosser er ganske uden Betydning. Mosen benyttes til Slæt. Af 

 Jordbunden findes en Analyse (Nr. 5) i Tabel 2 (S. 322). — 



Skals A a Dalen (S. 251). Inden Reguleringen af Skals Aaens 

 Løb henlaa Hovedmassen af de meget udstrakte Tørveenge uden Kul- 

 tur eller rettere i en Slags Halvkultur; dette var saaledes Tilfældet 

 i 1901—02, da jeg havde Lejlighed til at studere disse Enges Vege- 

 tation gennem hele den lange Aadal. I Tilslutning til den fore- 

 løbige Meddelelse, der tidligere er givet (Mentz, 1902), anføres her 

 en Karakteristik af Vegetationen paa Hovedparten af Engarealet, 

 Græsmosen, der uden al Tvivl dengang kunde karakteriseres som 

 Carex pan i ce a-Mose, selv om den hist og her ved en og anden 

 Plantes Optræden kunde antage et noget ændret Fysiognomi 1 ). 



Den ugødede og til Slæt anvendte Carex panicea-Mose kende- 

 tegnes i første Række af Carex panicea, som giver Engene et til 

 de forskellige Aarstider noget varierende Præg. Endnu langt hen 

 i Maj Maaned er den bleggraa Farvetone, de fjorgamle, visne Blade 

 meddeler Engen, den herskende. Alligevel er Engen nu ved at 

 vaagne af sin Dvale; ti ser man nærmere efter, øjnes nede i Græs- 

 dækkets Bund de nye Bladrosetter, der dog foreløbig er uden Be- 

 tydning for Engens Fysiognomi. Afvekslingen i de overvejende 

 graalige Toner fremkaldes kun af de i Foraaret friske, isolerede 

 Partier af Mosser (Acrocladium, Hylocomium). Anderledes i Høj- 

 sommeren! Da dækkes Engen næsten ganske af de for Carex panicea 

 ejendommelige, graablaa eller undertiden blaagrønne Bladrosetter; 

 og de visne Blade er helt trængt til Side. Denne Karakter bevarer 

 Engen til langt ind i Efteraaret; først med Frostens Komme lider 

 Bladene saa stærkt, at de affarves og dør. Om den sene Udvik- 

 ling af Plantevæksten i „Wiesenmoor" har allerede Kerner (1863, 



1 ) I den af Jag. Hartz (1904) givne Ekskursionsberetning er der intet Hensyn 

 taget til den ellers meget tydelig fremtrædende Forskel mellem Formationer af 

 Enge, hvilket gør det lidt vanskeligt at udnytte det i Beretningen nedlagte 

 Materiale. Fuldstændig uforstaaelig virker følgende Passus (S. XL): ,,Den 

 nærmest Aaen liggende Del af Dalen var de fleste Steder en frodig Eng, 

 men nærmere mod Bakkerne henlaa endnu en Del uopdyrket". 



