— 370 - 



stod 23 /o 1911 i den dyrkede Moses talrige Grøfter 30— 35 cm under 

 Overfladen. Denne Skovmose gør Indtryk af at være ret oprinde- 

 lig; der ses kun faa gamle Stød; alt faar vistnok Lov at gro 

 omtrent som det vil, og det er vanskeligt nok at trænge gennem 

 den lille Skovs tætte Vildnis. Hovedtræerne er Betula pubescens 

 og B. verrucosa', men desuden forekommer Alnus glutinosa og 

 Fagus silvatica i ikke ringe Antal; alle Fagus er unge, vist selv- 

 saaede. Dernæst spredte og anselige Individer af baade Quercus 

 pedunculata og Q. sessiliflora, de mest remarkable Træer i Skoven; 

 de største Ege er dog toptørre. Endvidere Populus tremula og 

 Sorbus aucuparia. Underskoven bestaar af Frangula alnus, der 

 er meget talrig, Salix aurita, Juniperus communis og et enkelt 

 Individ af Ilex aquifolium, der er af en smuk og slank Form og rigelig 

 frugtbærende. Lonicera periclymenum er hyppig. Myrica findes ej 

 inde i Skoven, dertil er den næsten overalt for tæt og lukket, men 

 den danner en smukt regelmæssig Krans udenom Skovens Fod. I 

 Skovbunden ses paa smaa aabne Partier Calluna, i ringe Mængde, 

 Vaccinium vitis idaea og V. myrtillus. Forøvrig er Bunden ikke 

 tuet, men jævn. Eriophorum vaginatum mangler her ganske, men 

 Molinia er talrig; af andre Glumiflorer forekommer Aira caespi- 

 tosa, Holcus lanatus og Carex sp. Bundvegetationen bestaar des- 

 uden af Pteridium aquilinum, Aspidium thelypteris, Oxalis acetosella, 

 Potentilla erecta, Hydrocotyle og Cirsium palustre. Mosser er kun 

 meget sparsomt optrædende; paa Stammerne af Alnus findes en 

 Del Astrophyllum hornum. 



Indenfor det her beskrevne Omraade gør der sig en yderst 

 slaaende Forskel gældende mellem 1) den højere liggende Calluna — 

 Eriophorum vaginatum— Sphagnum-Moses Vegetation af spredte 

 Betula, 2) den lidt lavere liggende Betula-Kratmose med kun faa 

 yderlig staaende Individer af Alnus og 3) den endnu lavere liggende 

 Betula-Skovmose med talrige Alnus, med Quercus, Fagus og i det 

 hele en rigere og bedre udviklet Træbestand end paa noget af de 

 foregaaende Punkter. — 



Simmelkær Krat. Endnu i 1863 siges de vidtstrakte Enge 

 langs Simmelkær Bæk ca. 17 km Nord for Herning (G. M., U 16) at 

 have været bevoksede med Holme og spredte Buske af Birk. Som 

 sidste Rest af Fortidens Birkeskove staar nu i Tiden kun et enkelt 

 Krat tilbage, i Omfang ca. 2 ha; dets Bevarelse skyldes vel den 

 Omstændighed, at Krattet er Statsejendom, idet det hører ind under 

 Feldborg Skovdistrikt; dog hørte det i en lang Aarrække til Tje- 



