- 381 — 



store Mose er en Erica — Eriophorum vaginatum — Sphag- 

 num -Mo se, paa hvis Overflade det levende Sphagnum-Dække 

 paa Grund af stærk Afvanding nu er i høj Grad tilbagetrængt. I 

 1880 (Generalstabens Maaling) og en Del Aar derefter skete Af- 

 vandingen af Arealet dels ved en enkelt i Syd fra Søen udgaaende 

 Grøft, dels ved en om hele Mosen løbende Landgrøft. Først senere 

 (vist omkring Aarhundredskiftet) blev der ved Statsskovvæsenets 

 Foranstaltning gravet en Del fra Søen til Mosens Udkanter radiært 

 gaaende, dybe Grøfter, som fuldførte Ødelæggelsen af den baade i 

 naturhistorisk og æstetisk Henseende meget interessante Plet uden 

 at give nævneværdig økonomisk Vinding. I 1909 kunde man kon- 

 statere en stærk Sammensynkning af Mosens Overflade ned mod 

 Søen og ud mod Grøfterne. Tørvemassen er mere end 2 m mægtig. 



De kraftige Tuer paa Lyngmosen er alle dannede af Eriophorum 

 vaginatum; men Tuerne er nu overgroede af Dværgbuske: Erica, 

 Calluna, Empetrum og Andromeda; derimod har jeg (ved 3 Besøg 

 med Aars Mellemrum) aldrig fundet Myrica. De to første er langt 

 de vigtigste, vistnok omtrent lige talrige. Afvandingen har haft en 

 meget kendelig Indflydelse paa Calluna's Vækst; ti indtil en Af- 

 stand af ca. 3 m fra Grøfternes Rand er Calluna meget kraftigere 

 end paa Størstedelen af Partiet mellem Grøfterne, hvor Erica og 

 Cladonia rangiferina i nok saa høj Grad præger Mosens Overflade. 

 Fra den omgivende Skov har følgende Vedplanter indfundet sig. 

 Langs Grøfterne ses enkelte Individer af Vaccinium myrtillus (med 

 kraftig Pælerod, men endnu uden Udløbere). Nær Søens sydlige 

 Kant findes en større Picea excelsa, og især langs Grøfterne saar 

 Pinus montana sig selv. Denne Invasion af Bjærgfyr og Blaabær 

 var i 1896, da jeg første Gang saa Mosen, ikke foregaaet; men 

 med Afvandingens Gennemførelse vil Fyr og Gran og Blaabær 

 vel i Tidens Løb vinde større Udbredelse. Som sagt er Mosens 

 Højnelse gennem Sphagnum-Væksten nu standset. Kun paa Tuerne 

 finder man Sphagnum acuti folium. løvrig Dicranum Bergeri hist 

 og her, foruden de sædvanlig forekommende xerofytiske Mosser 1 ). 



Selve Lille Økssø var i 1880 næppe 0,5 ha stor ; og da jeg i 

 1896 saa den, syntes den endnu mindre end angivet paa G. M., 

 ligesom ogsaa Formen af Søen vistnok var noget ændret i Aarenes 



x ) Vegetationen paa Mosen om Lille Økssø svarer vist i det væsentlig til den 

 i Uglemosen i samme Skovkompleks raadende Vegetation, der er skildret 

 af Adolf Steen (1891). 



