— 392 — 



at den er Scirpus caespitosus langt overlegen i Antal; jeg har 

 endda passeret store Strækninger af Mosen, f. Eks. fra Manne 

 Overdrev til Luneborg, hvor Scirjms slet ikke blev iagttaget. Alt 

 efter som de overordentlig faste Tuer af de to Gyperacéer vokser 

 til, efterlader de en kompakt Masse af kun delvis forraadnede 

 Rødder og Rhizomdele. De afgiver den vigtigste Boplads for de 

 Dværgbuske, som efterhaanden indfinder sig paa de yngre Stadier 

 i Forhøjningernes Udvikling. Vel ser man Kimplanter af baade 

 Erica og Calluna paa Sphagnum-Fladerne, men de maa, i alt Fald 

 for Calluna's Vedkommende, hurtig gaa til Grunde; ti jeg har i 

 Vildmosen kun sjælden fundet større Eksemplarer af disse to Plan- 

 ter paa Fladerne. Derimod vokser de som sagt paa Cyperacé- 

 Tuernes Overflade. Skæres en saadan lyngbevokset Tue igennem 

 paa langs, finder man den yderst bestaaende af en tørrere Skjold, 

 dannet af dels friske, dels døde Dele; mellem disse er en større 

 eller mindre Mængde Stammer og Grene af Calluna, Erica m. fl. 

 indfiltrede. Indenfor den nævnte Skjold finder man Tuens over- 

 ordentlig seje Kærne, der alene bestaar af de meget lidt omsatte 

 Rhizomdele og Rødder, og i denne Kærne, der er mere eller min- 

 dre vanddrukken, fordi den let suger Vandet til sig og fastholder 

 det med megen Energi, udbreder Lyngplanternes Rødder sig. Jo 

 højere Tuen er, des tørrere er den nær Toppen. Forøvrig naar 

 baade Calluna og Erica en kummerlig Udvikling i Sammenligning 

 med den, der kendetegner Individerne f. Eks. paa afvandet Mose; 

 helt eller halvt udgaaede Grene er hyppige; de friske Grene er 

 forholdsvis blad- og blomsterfattige. Dog bidrager Ericacéernes 

 Affaldsmasser ogsaa noget til Tuernes Vækst. 



Foruden de to nævnte Ericacéer forekommer indenfor Forhøj- 

 ningerne Andromeda og Oxycoccus, som med deres Udløbere van- 

 drer ud over Sphagnum-Fladerne ; heller ikke Andromeda naar den 

 frodige Udvikling, som den andetsteds, paa mere tør og mere ud- 

 luftet Bund, kan undergaa. Endvidere Empetrum, især paa de 

 tørrere Tuer, men ikke synderlig hyppig. Endnu sjældnere langt 

 inde i Mosen er Vaccinium uliginosum. Og Myrica gale har i St. 

 Vildmose kun en meget begrænset Udbredelse. 



Enkelte Grupper af Narthecium ossifragum, der er knyttet til 

 Forhøjningerne, har jeg truffet nær Lunerne udfor Toftegaard; det 

 er den eneste af mig iagttagne Forekomst i St. Vildmose. Ejen- 

 dommeligt nok synes den ligesaa sparsom i Lille Vildmose (se 

 O. G. Petersen, 1896, S. 166). 



