— 393 — 



Paa de tørreste Partier af Tuerne indfinder Cladonia rängt fe- 

 rina sig i Mængde; hyppig er ogsaa Cladonia coccifera og C. fur- 

 cata; mindre almindelig C. uncialis, der holder sig til et noget fug- 

 tigere Substrat. En enkelt Gang er truffet Cladonia verticillata 

 (paa Overfladen af en udgaaet Tue af Scirpus caespitosus). 



Afvigelser fra den normale Eriophorum vaginatum— Sphagnum- 

 Mose frembyder de bekendte Smaasøer: „Gaaselunerne" i det 

 nordøstlige Hjørne af Mosen og de langstrakte Luner nærmest den 

 vestlige Side, omtrent ret udfor Toftegaard. Fra den vistnok 

 største af disse Smaasøer, Øvre Gaaselune, meddeles følgende Iagt- 

 tagelser. Den østlige Kyst bestaar af en skarp Tørvebrink, hvor 

 Tørvemassen stadig ved Vandets Bevægelse borteroderes. Langs 

 den vestlige Kyst foregaar der derimod en ganske rig Tilvækst. 

 Vegetationen falder udefra indefter i følgende Zoner (kun de mest 

 karakteristiske Arter nævnes). 1) Yderst et Bælte af Nuphar luteum 

 med Typha latifolia. Det afløses af 2) en Menyanthes-Bevoksning, 

 hvori spredt Polygonum amphibium. Indenfor denne følger 3) et af 

 Lysimachia thyrsiflora og Careæ rostrata dannet Bælte med en meget 

 rig Bundvegetation af Sphagnum cuspidatum. 4) Careæ rostrata 

 bliver langt den mest fremtrædende, men Juncus conglomeratus 

 er indblandet. 5) Et af Juncus conglomeratus væsentlig dannet 

 Bælte. 6) En kraftig Vegetation af Eriophorum vaginatum, der 

 hurtisr gaar over i den egentlige Eriophorum vaginatum — Sphag- 

 num-Mose. De to sidste Zoner, de eneste, der var let tilgængelige, 

 var naturligvis ikke „rene" ; men Arealet var ved Besigtigelsen dels 

 slaaet, dels afgræsset; derfor kan Vegetationen kun gives saa sum- 

 marisk, som sket er. — Det siges af stedkendte Folk, at Lünen 

 langsomt flytter sig mod Øst, hvilket utvivlsomt ogsaa er rigtigt. 

 Det samme er Tilfældet med de smaa Søbækkener, der findes ved 

 visse af de paa Borris Hede af Galløe og G. Jensen (1906) beskrevne 

 Moser. 



Lunerne udfor Toftegaard er langstrakte i Nord til Syd og 

 ganske smalle; de er omgivne af lodrette Brinker og synes uden 

 anden Tilvækst end den, der besørges af Sphagnum cuspidatum; 

 de med Empetrum, Calluna o. s. v. beklædte Tuer naar helt ud 

 til det mørke Vand. 



A. Jessen (1899, S. 325) mener ikke, at Lunerne i St. Vild- 

 mose er Rester af tidligere eksisterende, større Søer, „men vist- 

 nok kun Pletter, der holdes fri for Tørvedannelse og Tørvedynd 

 ved stærke Kildevæld i Bunden". I sidst nævnte Retning giver 



