— 394 — 



Vegetationen dog ingen som helst Antydning; findes Kildevæld, er 

 de i alt Fald snarest meget langsomt virkende. Der synes forøvrig 

 næppe at være nogen Grund til ikke at antage, at Lunerne er 

 Rester af et i Fortiden eksisterende Vandbassin, der ved Mose- 

 dannelsen deltes i talrige mindre, men de kan ogsaa tænkes op- 

 staaede paa anden Vis 1 ). 



Ikke sjælden finder man tilgroede Luner. Nordøst for Øvre 

 Gaaselnne findes saaledes en med Carex Goodenoughii, Calama- 

 grostis lanceolata, Eriophorum vaginatum, Viola palustris, Hydro- 

 cotyle vulgaris m. fl. bevokset og vistnok forlængst tilgroet Lune; 

 2 store, kraftige Buske af Salix aurita kendetegner godt Stedet. — 

 Et andet lille „Kær" fra et meget sydligere Punkt er tilgroet med 

 Carex rostrata, langs Kanterne med Carex Goodenoughii, C. pani- 

 cea og Calamagrostis lanceolata; forøvrig findes Juncus conglomé- 

 rats og Menyanthes i Mængde ; af den gamle Vandvegetation er 

 Nuphar luteum, endnu tilbage. Sphagnum cuspidatum findes over- 

 alt i Bunden. — Et tredje „Kær" fra omtrent samme Omraade og 

 ca. 125 m i Omkreds, var højst paafaldende netop derved, at 



*) Da der, saa vidt jeg ved, indenfor danske Sphagnum-Moser kun gives ringe 

 Lejlighed til at studere Lunernes Forhold, skal jeg ikke indlade mig nær- 

 mere paa nogen almindelig Omtale af dem ud over, hvad ovenfor er med- 

 delt om Lunerne i St. Vildmose, men henvise til de Oplysninger om Høj- 

 mosesøer, som findes hos Grisebach (1845), A. Pokorny (1858 c), Klinge 

 (1891), Sitensky (1891), Alb. Nilsson (1899), Har. Lindberg (1899), G. A. Weber 

 (1902), Früh og Schröter (1904), L. v. Post og R. Sernander (1910) og 

 endnu andre. 



Udførligst har G. A. Weber behandlet Spørgsmaalet om Opstaaen af „Hoch- 

 moorteiche'' (1902, S. 71). Han benægter vel ikke, at de i visse Tilfælde 

 kan være Rester af et forud for Mosens Dannelse tilstedeværende Søbækken; 

 han finder det mindre sandsynligt, at de opretholdes af Kilder, da Vandet 

 i dem er saa næringsfattigt, men han betragter dem i de fleste Tilfælde 

 som opstaaede ved, hvad Alb. Nilsson vilde kalde en regressiv Udvikling; 

 denne sidste Forf. mener saaledes, at den midt paa Komossen liggende 

 x h km lange „Bjørnsjø" er dannet sekundært gennem Erosion. I denne 

 Sammenhæng giver Wkber, uafhængig af Nilsson's Opfattelse, en Frem- 

 stilling af den sukcessive Nedbrydning, der kan foranledige Dannelsen af 

 stedse større Vandsamlinger. „Die Teiche sind nach alledem ebenso, wie 

 die Bülte scheinen, Symptome der beständigen Veränderung, die die Ober- 

 fläche des Hochmoores unter dem wechselnden Einflüsse erfährt, den die 

 Witterung längerer Zeiträume auf die Vegetation und den Boden ausübt. 

 Solange die natürliche Vegetation vorhanden ist, gleicht das Hochmoor 

 gewissermassen einem langsam pulsierenden und auf die äusseren Ein- 

 flüsse in eigentümlicher Weise reagierenden Organismus. Erst wenn sie 

 vernichtet ist, tritt Stillstand und dauernder Verfall ein" (S. 77—78). 



