— 398 — 



Jordbunden i St. Vildmose er indenfor den egentlige Sphag- 

 num-Mose i anselig Dybde Sphagnum-Tørv; en Del Analyser i 

 Hedeselskabets Arkiv svarer m. H. t. den procentiske Sammen- 

 sætning ganske til andre Analyser fra danske Sphagnum-Moser. 



Medens det paa store Strækninger er let at finde Grænsen for 

 den egentlige Sphagnum-Mose, kan det paa andre Punkter være 

 vanskeligt nok. Et Par Eksempler herpaa skal nævnes. I Nord- 

 vest er Skellet forholdsvis skarpt. Som tidligere nævnt (S. 299—300) 

 begrænses Vildmosen her af Græsmosearealer, med hvis Omtale vi 

 standsede ca.- 600 m Vest for Grænsen. Saaledes som Vegetationen 

 her arter sig, vedbliver den at være omtrent helt hen til den 

 egentlige Sphagnum-Moses Grænse. Vi er indenfor denne straks 

 ude paa temmelig udpræget Galluna — Eriophorum vagina- 

 tum— Sphagnum-Mose. Jordbunden indeholder i Dybden 0—30 cm 

 6,44 °/o Aske af Tørstoffet; Indholdet af Kalk, beregnet som CaC0 3 , 

 er i samme Dybde 0,84 °/o. Kvælstofindholdet er 1,60 °/o af Tør- 

 stoffet. I Dybden 30—60 cm er Indholdet af Aske, Kalk og Kvæl- 

 stof dog henholdsvis 7,90, 1,60 og 1,90 °/o. I endnu større Dybde 

 vil man sikkert yderligere nærme sig til den for Græsmosen karak- 

 teristiske Jordbund. 



I Nordøst synes Grænsen meget mere udflydende. Mellem de 

 ovenfor (S. 296) omtalte Rebsenge, Stenisenge og den egentlige Vild- 

 mose ligger et stort Parti gamle Græsgange, der vel er en Over- 

 gangsformation, stærkt paavirket af Benyttelsen, men dog i deres 

 oprindelige Natur nærmest beslægtede med Græsmosen. Særdeles 

 karakteristisk for disse i mangfoldige Aar til løs Drift anvendte 

 Kreaturgange og meget iøjnefaldende, endog paa lang Afstand, er 

 den overordentlig store Mængde Tuer af Juncus conglomeratus. 

 Udefra set synes denne at være fuldkomment eneraadende, og man 

 forstaar ikke straks, at denne uendelige Flade kan give Næring for de 

 store Flokke af omdrivende Kreaturer. Men gaar man ind over Græs- 

 gangen, erfarer man, at vel staar Juncus-Tuerne ret tæt, men der er 

 dog mellem dem smaa Flader, som væsentlig er græsklædte, og som 

 er Grundlaget for disse Arealers Benyttelse. Graminéer er over- 

 vejende: Poa pratensis, Agrostis canina, Holcus lanatus, Aira 

 caespitosa, Alopecurus geniculatus, Calamagrostis lanceolata og, paa 

 de fugtigste Partier, Glyceria fluitans. Af Gyperacéer er Carex 

 panicea den hyppigste; men desuden forekommer Carex Goode- 

 noughii og C. canescens. Ogsaa Luzula multiflora maa nævnes. 

 Af Urter paa disse smaa grønne Flader bør først og fremmest. 



