— 421 — 



er træagtig, hvorfor dens Dele lettere kunne modstaae Opløsnin- 

 gen end Tørvemosset." 



M. H. t. Flertallet af de for den egentlige Sphagnum-Moses 

 Konstitution saa overordentlig betydningsfulde Sphagna har det i 

 Følge tidligere Iagttagelser, men især i Henhold til de af H. Paul 

 (1906 og 1908) anstillede Undersøgelser vist sig, „dass es keine 

 Kalkfeindlichkeit der Sphagna im eigentlichen Sinne gibt, sondern 

 eine Empfindlichkeit gegen alkalische Substanzen, durch welche die 

 den Torfmoosen eigene Säure gebunden wird, die im Lebensprocess 

 einiger Formen eine wichtige Rolle spielt," x ) . . . . Af de som 

 „Hochmoor" -Sphagna betegnede Arter er Sphagnum rubellum den 

 mest følsomme overfor en selv svag Opløsning af CaC0 3 ; derefter 

 følger S. medium, S. papillosum, S. molluscum, S. fuscum, S. cuspi- 

 datum og S. acutifolium. Ejendommeligt er, at denne sidste Art 

 forholder sig forskellig, eftersom den vokser i Højmose eller Skov; 

 vænnet til den sidst nævnte Vokseplads modstaar den bedre Kalk- 

 opløsningens Indflydelse, medens de fra Højmose stammende Forsøgs- 

 planter reagerer meget stærkere overfor den samme Faktor. H. Paul 

 karakteriserer derefter S. acutifolium baade som Højmose-Sphagnum 

 og som „Moorwald"-Sphagnum. Til „Moorwald"-Sphagna henregner 

 han endvidere Sphagnum cymbifolium, S. Girgensohnii og S. recur- 

 vum. Denne sidste Art er dog i Følge Iagttagelser fra danske 

 Moser slet ikke i særlig Grad bunden til Skove paa Mose, men er, 

 som ovenfor omtalt, ogsaa udenfor Skove et vigtigt Led i Sphagnum- 

 Mosernes Udvikling. 



2 og 3. Naar Sphagnum-Flader eller døde Pletter helt over- 

 vokses af Eriophorum polystachyum eller Rhynchospora alba, frem- 

 kommer der, som Regel smaa, Associationer, der kan benævnes 

 Eriophorum polystachyum — Sphagnum-Mose og Rhyn- 

 chospora alba — Sphagnum-Mose. I den regelmæssige Cirkula- 

 tion, man andetsteds har ment at kunne paavise indenfor Sphagnum- 

 Mosen, repræsenterer de to Associationer, hvad Alb. Nilsson (1899) 

 har kaldt sekundære Cyperacé-Moser, opstaaede ved en progressiv 

 Udvikling. 



Indenfor den først nævnte af disse Associationer vokser Erio- 

 phorum polystachyum ofte ganske eneraadende ; men forøvrig kan 



*) Den biologiske Betydning af Syrerne i Sphagnum-Arterne skal ikke nærmere 

 omtales her; om Emnet henvises til Paul's Afhandling (1908, S. 95). 



