— 431 



Som bekendt afhænger Fugtighedsforholdene i Sphagnum-Mo- 

 sen i 'overvejende Grad af Forekomsten af Sphagna, der med 

 megen Energi opsuger Nedbørens Vand, men vistnok ikke eller kun i 

 ringe Grad forsynes med kapillært nedenfra opstigende Vand. Jeg 

 ser ikke rettere end, at det er Dau's Fortjeneste først at have er- 

 kendt og omtalt dette Forhold; saaledes siger han (1823, S. 105): 

 „Diese schon reife Torfmasse sowohl, als besonders das obere 

 lockre Pflanzengewebe halten vermöge der Adhäsionskraft 

 ihrer porösen Masse vom Himmel herabfallende Regen- und 

 Schneewasser fest, welches ihnen zur alleinigen Nahrung 

 dient; — ? (Fremhævelserne er Dau's). Jvfr. ogsaa Udtalelser ibid., 

 S. 39. Medens Lesquereux (1844) loyalt erkender, at Dau først har 

 vist, at Højmoser er opstaaet „über der Wasserfläche seines 

 Grundes" (1823, S. 118), synes han ikke at have faaet fat. paa Dau's 

 ligesaa vigtige Forstaaelse af, at Højmosen ernæres af Nedbørens 

 Vand, som den optager og tastholder ad kapillær Vej. Denne Ka- 

 pillærvirkning har Lesquereux imidlertid selv stærkt fremhævet og 

 henført til Sphagnum-Arternes mærkelige Organisation, skønt han 

 vel nok, som nævnt af F. Oltmanns (1887, S. 89), endnu manglede 

 dybere Indsigt i Sphagnum-Arternes Anatomi og ikke syntes at 

 have kendt Hugo v. Mohl's Arbejde om de porøse Geller hos Sphag- 

 num (1838). Først langt senere har andre Forskere beskæftiget 

 sig i Enkeltheder med Spørgsmaalet om Sphagnum-Arternes Op- 

 sugningsevne og Vejene, ad hvilke de optager deres Vandforraad, 

 men en Omtale af hele denne Sag vil her føre for vidt; 

 jeg maa derfor nøjes med at henvise til den paagældende 

 Litteratur, til Skrifter af Oltmanns (1887), Tolf (1890), G. A. 

 Weber (1900, S. 10), Düggeli (1903, S. 194), H. Paul (1908) 

 o. fl. Under alle Omstændigheder er der sikkert nu Enighed om, 

 at Sphagnum-Mosernes Plantevækst væsentligst lever af direkte til- 

 ført atmosfærisk Vand, og at denne Moseformation følgelig i sin 

 Forekomst er knyttet til Landomraader med et fugtigt Klima, saa- 

 ledes som Transeau (1903) viser det for Nordamerikas Vedkom- 

 mende (se ogsaa W. F. Ganong, 1897). Om den Højde, hvortil 

 Højmoserne vokser op, udtaler Weber (1902, S. 140), at den „ganz 

 allgemein" er „eine Funktion des Klimas", og i lignende Retning 

 ytrer Wilh. Graf zu Leiningen sig om Højmoser overhovedet (1907, 

 S. 11). 



Den urørte Sphagnum-Mose er vandfyldt saa at 

 sige til Overfladen. Selv om Sommeren er den trods længere 



