— 437 — 



har næppe nogen synderlig Betydning for en Optræden af mere for- 

 dringsfulde Plantearter end Sphagnum-Mosens sædvanlige. Det bør 

 dog tilføjes, at de kemiske Forhold alene næppe giver en tilstrække- 

 lig fyldestgørende Forklaring af Beskaffenheden af Mosens Vegetation, 

 et Spørgsmaal, hvortil vi senere vender tilbage. 



Kulturindgreb er, ganske som for andre Moseformationers 

 Vedkommende, af overordentlig stor Betydning for Sphagnum-Mosens 

 hele Tilstand og for den videre Udvikling af Mosens Vegetation. 



Særlig indgribende Virkning har Afvandingen, ved Kanalise- 

 ring, ved Grøftegravning eller blot gennem Tørveskær. Indflydelsen 

 deraf er, som flere Steder ovenfor antydet, i korte Træk den, at 

 de hygrofile Mosser, specielt Sphagna, fortrænges eller helt dør, medens 

 Dværgbuskene, og da navnlig Calluna, faar et stedse større Herre- 

 dømme. Dette er tidligere ofte erkendt, saaledes af G. A. Weber 

 (1894 a). Han fører endda Tanken videre, idet han kort omtaler, 

 at Calluna efterhaanden vil vige for en indvandrende Skov. Skønt 

 jeg kun i meget ringe Grad har set Lejlighed til at følge Udviklingen 

 indenfor en ved Kulturindgreb stærkt udtørret, men iøvrig til sig 

 selv overladt Sphagnum-Mose, er der dog næppe Tvivl om, at den 

 endelige Vegetationsformation, den, der vil blive den raadende, er 

 Skov eller i det mindste Krat, et Samfund, bestaaende af de mindst 

 fordringsfulde Træplanter, væsentlig Betula, Salix-kviev, Populus tre- 

 mula, Frangula alnus, Sorbus aucuparia, Pinus montana, P. silve- 

 stris, Juniperus o. enk. a. 



Ogsaa Graebner (1901, 1904) omtaler de menneskelige Indgrebs 

 Indflydelse paa Sphagnum-Mosens Tilstand, idet han (S. 100) be- 

 retter om „die Entstehung der Heide aus einem Heidemoor". Men 

 han tilføjer, at denne Udvikling dog ikke altid skyldes Kulturindgreb 

 og angiver to Aarsager til, at den Forvandlingen betingende Ud- 

 tørring finder Sted, Aarsager, som dog næppe har nogen synderlig 

 almen Betydning. 



For Sphagnum-Mosernes Vedkommende spiller Afgræsning i 

 vore Dage naturligvis kun en mindre Rolle, Høslæt formodentlig 

 slet ingen 1 ). I Mosernes Udkanter, hvor Graminéer og Cyperacéer 



x ) At det ikke altid har været saaledes, fremgaar af, hvad Brinck-Seidelin 

 (1828, S. 59) beretter under Omtalen af St. Vildmose: „Den deri voxende 

 Græsart er meget lang og af den Beskaffenhed, at den, endog midt om 

 Vinteren afskaaren, er tjenlig Foder for Kreaturerne, hvilket kom vel til- 

 pas i den fodertrange Vinter 18ff, da flere tusinde Læs bjergedes og hjem- 

 førtes midt i Vinterens Haardhed." 



