- 439 — 



Paa de fugtigere Dele af en Sphagnum-Mose vil som oftest 

 Eriophorum. vaginatum allerede i første Aar efter Branden forholds- 

 vis hurtig komme til Kræfter og være den første, der giver Arealet 

 dets Karakter. Det samme gælder Eriophorum polystachyum; hvor 

 denne er tilstede i stort Antal, faar Mosen et mørkere grønt Skær, 

 medens den, hvor Eriophorum vaginatum er i Overtal, bliver mere 

 lyst grønt farvet. Det synes, som om Scirpus caespitosus ved Af- 

 svidning lider forholdsvis stærkere end Eriophorum vaginatum og 

 vanskeligere regenereres. 



Paa de tørrere Dele af Sphagnum-Mosen vil Calluna og Erica 

 og andre Dværgbuske, men især den første hurtig sørge for Gen- 

 væksten. Denne sker gærne i overvejende Grad ved Hjælp af nye 

 Planter, men iøvrig er Dannelsen af Adventivskud ogsaa hyppig. 

 De med underjordiske Udløbere forsynede Dværgbuske, Andromeda, 

 Vaccinium uliginosum, V. vitis idaea og Myrica, regenereres dog 

 især ved en ny og ofte livlig Fremvækst af Udløbere. Empetrum 

 nigrum er overfor Brande mindre gunstig stillet end de andre her 

 nævnte Buske, idet den ikke har underjordiske Foryngelsesskud, 

 samtidig med at dens Frøformering og Frøspredning er mindre aktiv 

 end hos Calluna og Erica-, jeg mindes aldrig at have fundet Kim- 

 planter af Empetrum paa brændt Mose, selv hvor det vrimlede med 

 Kimplanter af Calluna og Erica. Det tør derfor sluttes, at en Sphag- 

 num-Mose, hvor Empetrum paa Forhøjningerne findes i større Antal, 

 maa i alt Fald i længere Tid have undgaaet Brand. 



Den i gammel Tid ofte anvendte „Brandkultur", hvorved man 

 efter Afsvidning og primitiv Bearbejdning af Jordbunden høstede 

 en i mange Tilfælde sparsom Afgrøde af Boghvede, Spergel, Rug 

 m. m., greb naturligvis endnu stærkere ind i Mosens Liv. Grise- 

 bach (1845, S. 68) fortæller fra Emsmoserne, at Strækninger, der 

 engang har været dyrkede ved Brandkultur, og som falder tilbage 

 i „naturlig" Tilstand, mere ligner Hede end den oprindelige Mose; 

 Calluna og Erica staar tættere; Gyperacéerne træder tilbage; iøvrig 

 findes de samme Arter som paa den oprindelige Mose, men Grise- 

 bach nævner desuden nogle Indvandrere. Ogsaa Vaupell (1857) 

 omtaler Brandkulturen. Han siger (S. 385): „Den Jord, der har 

 været hærget af Brandkulturen, har ikke Kraft til at dække sig; 

 den sorte Tørv er saa godt som nøgen, hist og her hæve sig Græs- 

 straa af almindelig Hvene {Agrostis vulgaris) og nogle enkelte Mos- 

 planter. Af Blomster er der kun faa . . . ., men disse staae altfor 

 spredte til, at de formaae at mildne det hæslige og uhyggelige 



