— 440 — 



Udseende, som den øde, sorte Tørv frembyder". Hvad Vaupell 

 her har set, er aabenbart, hvad man herhjemme kalder „dødbrændt" 

 Mose, og som af og til, om end sjælden, træffes endnu den Dag i 

 Dag; det er Steder, hvor der er drevet en altfor ofte gentagen 

 Brandkultur, og hvor Jordbunden har faaet en saadan fysisk og 

 kemisk Beskaffenhed, at den meget vanskelig modtager en ny Plante- 

 vækst; dog har visse Mosser, som Ceratodon purpureus, men især 

 Polytrichum juniperinum ofte en ganske anselig Udbredelse. 



Tørvegravning. Som allerede sagt, virker denne inden- 

 for Sphagnum-Mosen i samme Retning som Udgrøftning, nemlig 

 drænende, og denne Virkning er naturligvis saa meget des føleligere, 

 jo talrigere og større Gravene er. Hygrofile Arter maa paa den 

 tilbage blivende Del af Mosen vige for en Plantevækst, der taaler 

 større Tørhed. Desuden indvandrer visse Planter, som altid vil 

 komme med den Færdsel, Tørvetilvirkningen medfører. 



Regenerationen af Plantevæksten paa de afgravede Partier er 

 en Sag, der, som tidligere nævnt, ofte har interesseret, og hvorom 

 der i Tidens Løb er bragt en Del Meddelelser. Fra Højmose 

 refererer allerede De Luc (1779, S. 180) de af Findorff gjorte Iagt- 

 tagelser over den sukcessive Fremkomst af Alger, Mosser, Fanero- 

 gamer etc. ; han slutter sin lange Udvikling med : „ tellement qu'en 

 30 ans, le creux se trouve comblé d'une éponge ferme, dont la 

 surface solide nourrit la bruyère et tous les autres arbrisseaux qui 

 croissent sur la Moor intacte". Hornsghugh (1837, S. 741) beskri- 

 ver Udviklingen af Vegetationen i Grave, en Udvikling, der for en 

 væsentlig Del sker ved Sphagnum-Arters Hjælp. Ogsaa Grisebach 

 (1845) omtaler Genvæksten, og han siger, at, naar den ny Vege- 

 tation i Tørvegravene er naaet i Niveau med den urørte Mose- 

 overflade, breder Lyngplanterne sig derover, „und alles Verlorene 

 scheint reproducirt zu sein, gleichsam als wäre eine Wunde im 

 organischen Körper des Moors vernarbt". Denne træffende Sam- 

 menligning holder Grisebach dog ikke synderlig fast, ti han kalder 

 den stedfundne „Vernarbung" for kun tilsyneladende, idet den ny- 

 dannede Tørv ingen Lighed har med den oprindelige, hvilket er i 

 Overensstemmelse med hans tidligere omtalte Opfattelse af Tørvens 

 Genese i Emsmoserne. Bortset fra, at den nydannede Tørv i Alder 

 adskiller sig fra Mosens langt tidligere dannede Tørv, er der dog 

 næppe større Forskel tilstede. En ganske tilsvarende, tilsyneladende 

 og foreløbig Modsætning mellem gammel, mere eller mindre „mo- 

 den" Tørv og ny Tørv fmder man ofte i danske Sphagnum-Moser. 



