- 4 — 



Turkestan eller det turkestanske Bassin, af Romanowski kaldet 

 det turanske Lavland, omskrives saaledes af Mushketow: Det 

 strækker sig fra Mugodshar Bjærgene og Usturt i Vest til Tsungei 

 Alatau, Thianshan og Pamir i Øst, fra Kopetdara og Ghorassan- 

 Bjærgene i Syd, til Tarbagatai og Tjingistau i Nordøst, og til Vand- 

 skellet mod de Floder, der løbe til Irtish, i Nord. (Se Kortet bag 

 i Afhandlingen). Det deles ved Bjærgkæden Karatau i to Dele : det 

 nordøstlige Balchash-Bassin, som i dette Arbejde (undtagen med 

 Hensyn til Planternes Udbredelse) lades ude af Betragtning, og 

 Aral-Bassinet eller det egentlige turanske Bassin. 



Det er dette sidste, nærværende Arbejde behandler, men dog 

 ikke i dets fulde Udstrækning. Dets Grænser til alle Sider frem- 

 gaar af det ovenfor meddelte. Men jeg ønsker af Hensyn til den 

 botaniske Bearbejdelse at trække dets nordlige Grænse lidt snæv- 

 rere, nemlig ved ca. 46° N.Br. Denne Linie gaar igennem den 

 nordlige Del af Aralsøen og afskærer saaledes hele Kirgisersteppens 

 Omraade. Den nordlige Del af dette er klædt af Stipa-Steppe, 

 som jeg helst vil udelukke, da jeg ikke har set den, og den ikke 

 findes længere sydpaa. Den sydlige Del er Ørken (i denne Af- 

 handlings Forstand, se Kapitel 5), hvis Nordgrænse ifølge Tanfiljew 

 (1903, S. 386, 388) gaar fra Sydenden af Mugodshar-Bjærgene op 

 til Byen Uralsk, og som forøvrigt mere eller mindre forandret 

 („Kalmyksteppen") strækker sig imod Vest til Foden af Jergeni- 

 Bjærgene 1 ). Men denne nordlige Ørken maa dog være langt 

 mindre varm eller mindre tør (eller begge Dele) end Ørkenerne 

 syd for Aralsøen. Det kan man slutte af, at der forekommer 

 Planter som f. Eks. Hippophaë rhamnoides, Salix repens, Koeleria 

 glauca, Elymus arenarius , Populus tremula , Amygdalus nana, 

 Rhamnus cathartica og flere andre (se Sawitsh p. 224 ff.). som 

 her er i Nærheden af deres Sydgrænse paa Sletten, men hvoraf 

 forøvrigt flere, f. Eks. Hippophaë og Amygdalus, igen findes i Bjær- 

 gene syd for Lavlandet. Smgln. Borszgzow nedenfor (S. 24, 25, 



*) Jergenibjærgene danner ifølge Bekétoff (1886) og Patschoskij (1892) Grænse 

 imellem europæisk og asiasisk Vegetation, den første er den for største 

 Delen opdyrkede sydrussiske Steppe, og den anden er Ørken, „aralokaspisk 

 Steppe", som Patschoskij kalder den. Og ifølge Radde (1899) er Jergeni 

 Grænse mellem bedre Humusjord (4—7 pCt.) imod Vest og humusfattige 

 Jorder (under 2 pCt.) imod Øst. Og endelig falder efter Woeikoff (Hann 

 III p. 194) Jergenibjærgene sammen med en Del af Østgrænsen for Sydrus- 

 lands regelmæssige Sommerregn. Her har vi aabenbart Grunden til de to 

 andre nævnte Forhold. 



