— 89 — 



i Bakkeørkenens Sænkninger, men synes at spille en ringere Rolle 

 i Sletteørkenen. 



Endelig maa der gøres opmærksom paa Ørkentræerne (de ris- 

 formede Træer og Buske), hvilke, som flere Gange fremhævet i det 

 foregaaende, spiller den største Rolle og naar den rigeste Udvik- 

 ling i den levende Ørken, medens de bliver ringere, hvor Sandet 

 er dæmpet. Sandflugten synes at være en Betingelse for kraftig 

 Vækst for dem som for Aristida pennata. 



Sammenligner man i Tanken de tre Sandørkens-Underformationer, 

 som nu er blevne omtalte, saa ser man, at de har mange fælles 

 Træk, baade i floristisk og biologisk Henseende, men at Forskellig- 

 hederne imellem dem dog heller ikke er ringe. Det vigtigste fælles 

 Træk, som forbinder dem, og som gør, at de her betragtes som 

 Underformationer og ikke som Formationer, er Ørkentræernes Fore- 

 komst i dem alle, om end i noget forandret Skikkelse, samt ogsaa 

 at Bunden er Sand, kun i Lavningerne indeholdende mange Salte, 

 saa at egentlige Halofyter spiller en forholdsvis ringe Rolle und- 

 tagen netop paa disse Steder. 



Og endelig staar de forskellige Former af Sandørken aabenbart 

 i historisk Forbindelse med hinanden, saaledes altsaa, at den ene 

 maa være opstaaet af den anden. Hvilken Vej er Udviklingen 

 gaaet? Det er tidligere antydet, at Radde (1899 S. 16 ff.), følgende 

 Obrutschew, betragter Sletteørkenen, „den bevoksede Sandsteppe" 

 som det sidste Stadium af alle Sandets Metamorfoser, idet Sand- 

 højene, efterhaanden som de vokser til, ved Vandets, Vindens og 

 gravende Gnaveres Virksomhed, udjævnes. Korshinsky ser ander- 

 ledes paa Sagen. Ifølge hans Mening (1896 p. 6, 8) er Sand-Ør- 

 kenens „Normaltype" Sletteørkenen, „jævne eller svagt bakkede 

 Sandstrækninger", bevoksede med HaJoxylon. Salsola Arbuscula, 

 Calligonum, Ephedra, Ammodendron og Eremosparton og om For- 

 aaret med en Del urteagtige Foraarsplanter — hvorom mere neden- 

 for, — og denne Ørkentræ -Vegetation betragter Korshinsky ikke 

 blot som den mest karakteristiske, men ogsaa som den oprindelige 

 Type. Tidligere, mener han, har en saadan Vegetation bedækket 

 hele Sandomraadet, og det er kun Mennesket, som ødelægger den, 

 og hvis Ødelæggelser vi kan takke for Fremkomsten af den nøgne 

 og levende Sandørken. „Saasnart vi fjærner os fra Vej og Bolig 

 og kommer til mere øde Steder, finder vi altid, at Sandoverfladen 

 bliver jævnere og tættere bevokset med træ- eller buskagtig Vege- 

 tation. Denne Bevoksning af Træer gør Sandet ubevægeligt, ikke 



