— 303 — 



Dele af vort Land, medens de i andre Egne ikke trives, flere 

 Arter som Ask, Rødel forekommer — i hvert Fald i frodig Væxt — 

 kun indenfor snævre Grænser; Bøgen, der vel er vor Hoved- 

 træart og som i visse Dele af Landet optræder i frodige Bevox- 

 ninger, viser i andre af Landets Egne kun daarlig Væxt, og 

 Træartens Foryngelse er vanskelig, Egen er den Træart, der har 

 det videste Omraade og bedst taaler mange af de Vanskeligheder, 

 som møder hos os. 



Vejen man har at følge, hvis man under vore Forhold skal 

 have Udsigt til at frembringe sunde, levedygtige Bevoxninger, er 

 ofte trang, og der er mange Vildspor; der er sædvanlig kun saa 

 lidt at vælge imellem; vore Skove er fattige paa Arter, og vi op- 

 naar sjeldent at ophæve dette Forhold ved at indføre nye; hvor 

 der er Tale om Træer, existerer maaske ikke to aldeles ens Loka- 

 liteter i forskellige Verdensdele eller i langt fra hinanden liggende 

 Dele af Europa, og man maa vogte sig for at betragte Skoven 

 som et Arboret, hvori man efter Forgodtbefindende kan indføre 

 andre Arter end dem, der allerede forefindes. 



Disse Betragtninger er jo egentlig ikke andet end Anvendelse 

 af, hvad W. Johannsen i sine banebrydende Værker har udtalt. 

 Thi idet Individerne ikke selv komponerer deres Kønsceller, — 

 men Kønscellerne dannes uafhængigt af Individet, i hvilket de 

 har Sæde — , udslettes jo aldrig Moderbevoxningens Præg, men 

 dette fortsættes uforanderlig uden Hensyn til de ydre Kaar, hvor- 

 under Individerne kommer til at leve. W. Johannsen siger, at med 

 denne Læresætning af Galton — som Galton iøvrigt selv senere 

 tog Afstand fra, delvis søgte at bortforklare — gjordes Brud med et 

 Aartusindes Forestillinger. Idet herved dog maa bemærkes, at de 

 Muligheder for Nykombinationer, som Krydsninger kan virkelig- 

 gøre, ikke paa Forhaand kan afvises, forekommer det mig, at 

 netop denne galtonske Lov maa gøre os forsigtige, varsomme 

 overfor det nye, det fremmede, det ukendte; vi kan ikke tilfulde 

 paa Forhaand vide, hvad vi indlader os med; vi kan ved at ind- 

 føre en fremmed Træart aabne Sluserne for Indflydelsen af ukendte 

 Egenskaber, som i uforandret Skikkelse har fulgt Træarten Genera- 

 tion gennem Generation — thi Stirpen er den samme — , og 

 som nu maaske under de nye Forhold kan blive Kilden til uanede 

 Farer. 



Netop dette staar i saa nøje Samklang med, at Træarten 

 ikke kan slaa af paa sine Fordringer; det forklarer, at det er 

 Kampen mellem Træarterne, der bliver det afgørende; alle vore 

 hjemlige Træarter vil søge at finde Plads, men den af dem bliver 



20* 



