54 



3. Danmarks Vedplanter og Halv- Vedplanter 



Den findes nu i alle Landets Egne knyttet til fugtige Lavninger 

 i Skove, langs Søer og Aaer, i Moser, hyppigst maaske langs Jyllands 

 Østkyst. O. G. Petersen har ikke fundet den i jydske Hedekrat (1906), 

 men den har tidligere været almindeligere end nu (se Bornebusch); 

 den maa vige for Kulturen, og mange af de gamle Ællearealer er ved 

 Udgrøftning, Dræning, Eegulering af Aaer og Bække m. m. blevet 

 omdannet til Eng, til anden Skov eller til Agerland. Dens Frugter 

 vandrer med Vandet, hvorfor den ofte danner Bræmmer langs Vand- 

 løbene. 



I Norge vokser den kun i Lavlandet og især langs Kysten op til 

 64° 12' NBr. i Trondhjems Stift; i Sverige naaer den til Norrland, 

 til o. 65° NBr. Forøvrigt findes den i Sibirien og gennem hele Eu- 

 ropa ned til Nord-Afrika. 



Eød-Ællen er et Træ af Middelstørrelse, 20—25 m eller noget 

 mere i Højde (Fig. 39, 40). Bornebusch skriver i sin grundige og 

 omhyggelige Afhandling (1914: 57): Paa Visborggaard (ved Mariager 

 Fjord) findes vistnok vort Lands tykkeste Rød-Ælle; de tre største 

 er efter Skovrider Oppermann i Omf. 1,98; 2,11; 3,42 m. I Preus- 

 sen har den naaet et Omfang af 5,83 m. Den højeste Alder siges at 

 være 80—120 Aar. Stammen er oftest rank og gennemgaaende (Fig. 

 40). men Grenene mere eller mindre krogede, hvad der maa betinges 

 af Bladstillingen. 



Ællen bliver blomstringsdygtig i en Alder af 12—20 Aar i fri 

 Stand, ved 40-Aars Alderen i sluttet Skov. Den sætter næsten hvert 

 Aar Frugt. Frugterne modnes om Efteraaret. (Om dens Løvspring, 

 Løvfald, Knolddannelser m. m. se senere). 



En Del forskellige Smaatj^per kendes ; f. Ex. en glatbladet, en tæt- 

 haaret, en mere tyndhaaret 1 , afvigende Vækstformer som Pyramide- 

 Æl og afvigende Bladformer (Fig. hos OGP. 16: 109). 



Graa-Æl (Alnus incana Moench.) er ikke vild i Danmark, men træffes 

 mange Steder, plantet eller forvildet. Paa Dansk bør den kaldes Graa-Æl, 

 der er den umiddelbare Oversættelse af incana og er mere betegnende end 

 „hvid"; „Hvid-Æl" er vist desuden en Oversættelse af Tyskernes Weiss-Erle. 

 Den angives at være indført vistnok for et Par Aarhundreder siden fra Norge. 

 Den nævnes 1761 af J. Paulli og 1796 af Rafn („i temmelig Mængde ved 

 Jægerspris, Bagsvær osv.", „forresten ikke almindelig"). Den er en østlig 

 Art, der er vidt udbredt i Øst-Europa, men mangler i det vestlige og syd- 

 lige Europa. I Finland er den almindelig fossil og danner der Skove, og 

 den naaer gennem Sibirien over til Japan og Nordamerika. I Nordtyskland 

 er den ikke sjælden mod Øst. Mod Nord gaar den op til Finmarken, almin- 

 delig gennem hele Norge undtagen i de sydligste Kystegne. I Sverige maa 

 den være gammel, da den er almindelig i Moser og fundet fossil helt ned 



1 Brenner, Soc. pro Fauna et Flora Fennica 1889: 16. 



