3. Danmarks Vedplanter og Halv-Vedplanter 



91 



Kristtorn (Ilex aquifolium L.). 



Kristtornen er almindelig i interglaciale Lag (N. Hartz), men er 

 endnu ikke funden i Lag efter Istiden. Tyske Angivelser om, at den 

 er funden i Fyrretiden, stammer formodentlig fra en urigtig Bestem- 

 melse af interglaciale eller præglaciale Lag. 



Den er en især oceanisk (atlantisk), vesteuropæisk og sydeuropæisk 

 Art, knyttet til det mildere og fugtigere Kystklima i Lavlandene langs 

 Europas Vestside; den gaar dog over Italien og Balkanhajvøen til 



Fig 61. Kort over Kristtornens Udbredelse i Europa, Vestasien og Nordafrika. 

 (Efter Holmboe, Bergens Museums Aarbok 1913: 84). 



Persien, knyttet til Bjergene (Fig. 61). I Nordtyskland har den sin 

 Østgrænse i Brandenburg og Pommern og strækker sig over Mecklen- 

 burg op gennem Jylland, hvor den findes i mange af Østkystens 

 Skove. Dels findes den i Træform, endog oppe i Salling (f. Ex. ved 

 Astrup), dels danner den tætte Krat, som omtalt S. 28—29. Den 

 taaler godt Skygge, endog Bøgens. Mod Vest i Jylland bliver den 

 sjældnere, og i Nordvestslesvig mangler den (Heering); den findes dog 

 i Fohl Skov ved Ribe. Paa Langeland er den i Mængde i Skovene. 

 Paa Sjælland, Lolland, Falster og Møen findes den næppe mere; midt 

 i forrige Aarhundrede fandtes den endnu paa Møen, men nu er den 

 forsvunden (Medd. B. F., I, Nr. 2). M. T. Lange skriver (1859): den 

 synes at have trukket sig tilbage i de sidste 200 Aar ; paa Thorseng 

 og Ærø fandtes den i Hornemanns Tid, men er nu forsvunden. Og- 

 saa paa de nordligere tyske Omraader er den bleven sjældnere; men 

 dens Tilbagegang skyldes maaske alle Vegne Mennesket. I Sverige 



