148 



4. Træernes Rødder 



dels mellem Langrødder (der vel ogsaa kan kaldes Kraftrødder) og 

 Sugerødder; men indenfor de to Grupper er der aabenbart ingen 

 skarpe Grænser, og Variationer forekommer i Tilknytning til Kaarene. 



Nogle Planter har Pælerod, d. e. Plantens Primrod eller en af 

 dennes øvre Siderødder udvikler sig kraftigere, bliver tykkere end de 

 andre Rødder og gaar lige ned i Jorden til stor Dybde. Saaledes 

 hos f. Ex. Skovfyr, Weymouthsfyr, Ædelgran, Eg. Skovfyrrens Pæle- 

 rod kan i 1ste Aar naa x j% m Længde og i de nærmest følgende Aar 

 et Par Metres Længde. Egens Pælerod forholder sig paa lignende 

 Maade og vedbliver at være kraftig, selv om den ogsaa danner 

 tykke Siderødder. 



Træer med dybt gaaende Rødder har for det første den store For- 

 del at være godt fæstede i Jorden, saa at Stormene ikke vælter dem, 

 og dernæst den ikke mindre, at de kan vokse paa dybgrundet Jord 

 og være sikre paa Vandoptagelse selv i tørre Sommere. Naar Skovfyr 

 ofte vokser paa den tilsyneladende allertørreste Klitbund, maa Grun- 

 den være den, at dens Rødder naar ned til vandholdigt Sand. Om 

 Dybderne, til hvilke Rødder gaar ned, findes vist ikke mange nøj- 

 agtige Oplysninger 1 . 



Nogle Pælerødder standser tidlig deres Dybdevækst, og Siderød- 

 derne bliver da mægtigere, f. Ex. hos Ær. 



Andre Træer har Skiverod, d. e. deres Rodsystem ligger over- 

 fladisk, bredt vandret ud til alle Sider uden nogen dybtgaaende Pæle- 

 rod, det er »fladt strygende«. Primroden taber her tidlig sin Betyd- 

 ning. Saadant Rodsystem findes hos Rødgran, Ask, Vortebirk, Has- 

 sel, Asp, ældre Træer af Bøg, Bjærgfyr, og nærmest hertil slutter 

 sig Avn, Seljepil og Poppel, samt vist de fleste Skovbuske. 



Som Exempel kan henvises til Billedet af en Askebevoksning 

 (Fig. 92); det viser de kraftige, lysegraa Rødders Leje oven paa den 

 sorte, rige Muld. Paa dybgrundet almindelig Skovjord (»Bøgebund«) 

 er Askens Rødder efter O. V. Prytz mere grenede og dybere gaaende, 

 men paa fugtig samt paa mager og tør Bund ligger de højt 2 , og de 

 hvide, lidet grenede Sugerødder gennemvæver de øvre Jordlag og 

 danner her et tæt Filt. Det samme gælder ogsaa Bøg, Ær, Rød- 

 gran, Bjærgfyr og maaske andre, men ikke Eg og Skovfyr. 



Bævreaspen og Graapoppelen har ogsaa fladt strygende Rødder. 

 Hos den første ses dette ofte meget tydelig i Lynghederne, navnlig 

 hvor Lyngen er brændt bort, idet de talrige, ofte rødlige Rodskud 

 betegner Røddernes Plads. Hos Graapoppelen naaer de efter O.G.Pe- 



1 Se dog f Ex. Joh. Helms 1902. I Marienborg Skove paa Fyn har G. V. Prytz 

 iagttaget Bøgerødder ned til 2 m Dybde i stærkt leret Jord. 



2 OGP. 1908: 376. 



