S. Vinteren 



255 



nelser; Grønvævet i vintergrønne Blade (S. 238 tf.) er om Vinteren rigere 

 paa Sukker og Fedt end om Sommeren. Det kan ved Forsøg vises, 

 at Sukker beskj^tter Æggehvide mod Denaturering. Det er altsaa 

 Cellesaftens Koncentration, der forhøjes, og hvorved Forfrysning 

 gøres vanskeligere, om end ikke umulig. Om Foraaret, naar Varmen 

 er stegen til over 0,5°, forandres Sukkeret atter til Stivelse. 



De vintergrønne Urters Forhold har navnlig Svenskeren Lid- 

 fors s undersøgt. Han udtaler som en almindelig Regel, at alle 

 grønne Planteceller om Vinteren er ganske frie for Stivelse, og dette 

 gælder ogsaa Kristtorn og Vedbend, men meget rigere paa Sukker 

 og tillige rigere paa Fedt end om Sommeren. Paa sidstnævnte Aars- 

 tid er de derimod stivelserige med Maxima i Oktober og April. 

 (Herfra maa dog efter Arthur Meyer (1885) de stedsegrønne Enkim- 

 bladede undtages). For Japans Vedkommende gælder det samme 

 som for Europa (efter Miyake i Bot. Gazette 32, 1902: 321); dér er 

 der et Stivelseminimum i Februar. I det nordlige Japan mister de 

 fleste stedsegrønne Blade næsten al Stivelse om Vinteren, medens de 

 beholder den i det varmere sydlige. 



I Løvblades Hud væv og undertiden ogsaa i Grenene findes ofte 

 et rodt Farvestof, Anthokyan. Dets biologiske Betydning er (som 

 berørt S. 243) endnu omtvistet; men Kny, Stahl og efter dem andre 

 er komne til det Resultat, at det opsuger Varmestraaler. Derved 

 forklarer man da Nytten af, at det særlig dannes ved Efteraars- og 

 Foraai slide, og er almindeligt hos Planter i Polarlande og i Høj- 

 bjerge (man erindre f. Ex. den røde Sn.ealge); men at Farvens Virk- 

 ninger kan blive skadelige, fremgaar af Lidforss' Erfaringer med 

 en rødbladet Varietet af Veronica hederifolia; den gik netop til 

 Grunde i kolde Nætter i Marts, medens de grønne Individer holdt 

 sig; han forklarer dette ved den Antagelse, at Sukkeret i Cellerne 

 af den røde Varietet ved Sol- Varmen tager af og omdannes til Sti- 

 velse, og derved aftager ogsaa Modstandsevnen mod Kulde. De 

 grønne Individer vækkedes senere og holdt sig derfor uforandrede. 



I andre Tilfælde synes rødbladede Planter, f. Ex. af Bøg, mere 

 frosthaarde end de grønne, men man har ogsaa fundet, at røde Grene 

 paa Ferskentræer begunstiger Frostbeskadigelser, hvorimod Faren 

 fjærnes. naar man hvidter dem. Korchinsky fandt, at rødbladede 

 Varieteter af Birk, Hassel, Ælm (Ulmus campestris) og Spids-Løn 

 ikke taaler Klimaet i Petrograd. Lokale Forhold fremkalder maaske 

 disse Uregelmæssigheder. 



Mellem Tilstedeværelsen af det røde Farvestof og Garvesyre synes 

 der iøvrigt at være et vist Sammenhæng (Warming 1884). Garve- 



