18. Efteraaret 



389 



farves endog- visse Dele af det enkelte Blad før de andre; det er meget 

 almindeligt, at Bladrand og Spids omfarves først, og derfra trænger 

 Omfarvningen ind mellem de store Ribber i Bladpladen, saa at stærkt 

 affarvede Dele af Bladkødet støder op til grønne Dele, der slutter sig 

 til Ribberne, vel sagtens fordi Karstrængene i disse forsyner Bladkødet 

 med Vand; smukkest kan dette maaske ses hos Hestekastanie og Avn. 

 Smaabladene af Vild Vin omfarves ofte først i Randen, og Farverne 

 kan med de jævneste Overgange gaa over i den grønne Midte. Hos 

 Pterocaiya gulfarves de nedre Smaablade først, derefter i opstigende 

 Række følger de øverste; Løvfaldet foregaar i samme Følgeorden. 

 Hos mange sker Omfarvningen mere uordentlig og* pletvis, f. Ex. Birk 

 og Pæretræ. Hos andre begynder den i Bladets Spids. 



Farvningens Styrke og almindelige Forekomst afhænger i høj 

 Grad af Sommerens og Efteraarets Vejrlig, ja selv af de enkelte 

 Individers Kaar. De mod Syd vendende Dele af et Træ farves ofte 

 tidligere og stærkere end de mod Nord vendende eller de, der er i 

 Skygge i Kronens Indre. En tør Sommer fremskynder Farveskiftet. 



Aarsagerne til Farveskiftet er forskellige. I nogle Tilfælde, og 

 vel især hos Urterne, skyldes det en for lav Varmegrad eller endog 

 Frost, der dræber Cellerne, hvorefter Cellesaftens Syrer kan trænge 

 ind og affarve Grønkornene. Naar Bladene er faldne til Jorden, vil 

 de inden ret længe alle faa brunlige Toner, og dette skyldes vist 

 altid denne Aarsag. Brunt er Dødens Farve i Planteriget. Naar 

 Skovsyrens Blade dræbes af Frost, bliver de øjeblikkelig brune. 



Omfarvningen kan ogsaa skyldes Udtørring, idet Jorden bliver 

 for kold til, at Rødderne formaar at optage Vand, og den kan skyldes 

 Lysets ødelæggende Indvirkning paa Bladgrøntet, medens nyt Blad- 

 grønt ikke kan danne sig formedelst den lave Varmegrad. Træer paa 

 fugtig, leret Jordbund holder sig ofte længst grønne, vel sagtens fordi 

 de længst faar Vand og Varme. 



Løvfaldet er den anden af Efteraarets særlig paafaldende Frem- 

 toninger. Mange Væv inde i Planten gaar i Tidens Løb over fra 

 Liv til Død, uden at man bemærker det, men i Løvfaldet træder 

 Døden os i Møde paa særlig tydelig Vis. Løvfaldet finder Sted hos 

 Urter saa vel som hos Vedplanter, til forskellige Tider og af meget 

 forskellige Aarsager: om Sommeren hos Vedplanter paa fladgrundet 

 Jord, vist især fordi de lider af Tørst 1 , eller fordi Bladenes Konkur- 

 renter dræber dem ved deres Skygge, eller Varmen og dermed For- 

 dampningen er bleven for stærk; men i disse Tilfælde kastes ikke 



1 Se bl. a. Ernst Küster i B. D. Bot. Ges. 34: 184. 



