394 



18. Efteraaret 



snart bliver den brun, fordi Saarkorken er moden. Da den slutter 

 sig tæt op til Grenens tidligere dannede Kork, gaar Vedplanten 

 Vinterens Farer i Møde klædt i Kork fra yderste Spids til langt ud 

 paa Rødderne. Naar et sammensat Blad afkaster sine Smaablade, 

 dannes der vel Løsningslag men derimod intet Korklag under Smaa- 

 bladene. 



Endnu et tredie, yderst vigtigt Punkt i Bladets Liv maa nævnes, 

 nemlig det Stofskifte, som foregaar før Løvfaldet. I det korte 

 Tidsrum mellem Efteraarsfarvningens Begyndelse og Bladets Død 

 vandrer de vigtigste Næringsstoffer i Plantens Liv, Kvælstof, Fosfor- 

 syre og oftest ogsaa Kali, deriblandt altsaa ogsaa det grønne kvæl- 

 stof holdige Farvestof fra Grønkornene, i stor Mængde ud af Bladene 

 og ind i Grene og Stammer. Stivelsen forsvinder, det vil vel sige, at 

 der ikke kan dannes ny Stivelse, og den, der er, udvandrer. Tilbage 

 i Bladene bliver de anatomiske Skeletdele med især Kalksalte, Kisel- 

 syre, Jærn, Magnesia, Klor o. a. mindre værdifulde Stoffer; Garve- 

 syre skal blive rigeligere. De nyeste Undersøgelser har bekræftet Rig- 

 tigheden af denne gamle Lære 1 . 



Løvfaldet er en Li vsfr em toning, som Planten forbereder paa 

 forskellig Vis, hver Art gør det paa sin Maade og til bestemt Tid; 

 det fremkaldtes vel oprindelig ved bestemte ydre Kaar saasom Kulde, 

 stærk Belysning, Luftens forøgede Fugtighed m. m., især derved, at Plan- 

 tens Fordampning ændredes, og det er ogsaa endnu knyttet til saadanne 

 Faktorer, men det er nu dog en mere eller mindre arvelig Virksomhed. 

 Det betegner i det Ydre udtrykkelig Afslutningen af Sommerens 

 Arbejder; nu kommer Stofomdannelserne i Plantens Indre og Hvilen 

 i Vintertiden (Kap. 8). Ved Løvfaldet unddrager de løvfældende Arter 

 sig den Fare for Udtørring, som Vintertiden kunde bringe ; de stedse- 

 grønne maa ved tyk Hud o. a. beskyttes imod den. 



KAP. 19. LØVFALDETS BETYDNING FOR 

 SKOVBUNDEN. 



Jordbunden i Skoven har sin Oprindelse fra to forskellige Kilder, 

 nemlig 1) den mineralske Jord, der her til Lands mest er et Værk 

 af Istiden og er en Blanding af Sand, Ler og større eller mindre Stene, 

 som Gletscherne har flyttet omkring og sammen med Vandstrømmene 

 aflejret paa højst uordentlig Vis, og saa 2) alt det, som skyldes Aftalds- 



1 Se f. Ex. N. Swart. Die Stoff Wanderung in ablebenden Blättern. 1914. 



