22. Skovbundens urteagtige Livsformer. Samlag 



427 



Luftalgerne, d. e. de epifytiske Alger, der navnlig i fugtigt Vejr 

 ses som grønne Overtræk paa Træstammerne, er bedre kendte ved 

 Undersøgelser af Boye Petersen (1913; se »Epifyterne«, Kap 23). 



4. Mosserne er fleraarige, stedsegrønne Planter, der trives for- 

 trinlig om Vinteren, naar Luften er fugtig, da de, efter B. Jonsson 

 o. a. formaar at assimilere ved meget lav Temperatur. Først ved 

 meget høje Kuldegrader dør de. 



Mest fremtrædende er de i skyggefulde Naaleskove, hvor de an- 

 tyder Morbund med Fugtighed og ugunstig Exposition. De tætte 

 Mostæpper, som kan findes her, er rige paa Individer, men artsfattige; 

 undertiden er de saa tætte, at kun en og anden Blomsterplante findes 

 indstrøet. 



Naar bortses fra Levermosserne, der har ,mindre Betydning, maa 

 de fleste Mossers Skud kaldes Langskud af den smal- eller skæl- 

 bladede Type. De er fæstede i Jorden og breder sig der ved traad- 

 formede Protonema'er. Eftersom Skuddene er mere eller mindre gre- 

 nede, mere eller mindre forsynede med Haarfilt, mere eller mindre 

 kraftigt grønne og oprette, er der en Del fysiognomisk og biologisk 

 Forskel mellem dem. Deres Betydning for Skovbunden og Skovens 

 Naturhistorie beror navnlig derpaa, at de ikke har noget Værn mod 

 Fordampning, men mange taaler betydelig Udtørring, og at de med stor 

 Lethed optager draabeflydende Vand (Regn, Dug) gennem hele Over- 

 fladen, idet Vandet ved Haarrørskraften suges ind mellem Skuddene 

 og Haarfiltet. Levende og døde Mosser optager omtrent lige meget 

 Vand. Mos paa Skovbunden antyder en fugtig og kold Bund; man 

 kan i Bøgeskove paa bakket Bund se Mosstriber, der skarpt be- 

 grænsede fører fra Stammernes Regnstriber (Fig. 174) ned ad Skraa- 

 ningen. Om deres Betydning for Skovbunden kan siges, at Mostæppet, 

 især af de stærkt grenede Arter, virker som en Svamp, der let tager 

 Vand fra Atmosfæren, men næsten intet fra Jorden; Mostæppet ud- 

 tørrer derfor ikke Jorden, men beskytter tværtimod mod Udtørring, 

 baade som levende og dødt. Mosserne kan derfor paa vaad og be- 

 skygget Bund let fremkalde Surhed og Forsumpning. Særlig gælder 

 dette Hvidmosserne (Sphagnaceerne), der dog ikke paa langt nær 

 spiller den forsumpende Rolle i vore Skove som navnlig i Nordsveriges. 

 De tætte Tæpper i navnlig Granskove tyder paa, at der ingen Luft- 

 cirkulation er i Jorden. 



A. Hesselbo har velvilligst givet mig nogle Optegnelser om Mor- 

 vegetationen i vore Skove. Han siger bl. a. følgende: »Som de for 

 Mossernes Udvikling i Skovbunden vigtigste Faktorer kommer i første 

 Række Løvfaldets Tæthed og Art og Besky giringen. I Løvskoven 



