22. Skovbundens urteagtige Livsformer. Samlag 



437 



kraftige Blade maa mærkelig nok formaa at arbejde sig op til Lyset 

 gennem Jordlaget (deres Indrulning og Spidsevækst maa vel mulig 

 gøre dette). 



Herhen kan ogsaa Skovsyre. (Oxalis acetosella) regnes; den har en 

 ejendommelig Jordstængel med Sæt af tynde og strakte Led, som 

 skifter med korte og tykke, der har tykke Lavblade, en Mellemting 

 mellem Løg og Knold (Fig. 145). Nærmest til den slutter sig Des- " 

 merurt (Adoxa) og de to med næringsrige Bodstokke forsynede Arter 

 Hvid- og Gulsimmer; disse tre sidste afviger dog fra de andre der- 

 ved, at de ikke blot har Løvblade, der udgaar fra selve Jordstængelen, 

 men ogsaa oprette blomstrende Skuddele med store Løvblade 1 . 



Samlag paa Skovbunden. Ordet »Samlag« indførte jeg (1895) 

 til Erstatning for det tyske Ord »Bestand«, der almindelig bruges af 

 Forstmænd. Det skal altsaa betegne et Samfund, der er ensartet i 

 den Forstand, at det overvejende er en enkelt Art, der danner og 

 fysiognomisk karakteriserer det. Det kan anvendes saa vel om Ved- 

 plantesamfund som om Urtesamfund 2 . De paa Skovbunden forekom- 

 mende bør omtales her i Tilslutning til Arterne med Vandreskud. 



Urte samlag paa Skovbunden er meget almindelige; nogle er 

 meget store og strækker sig over store Arealer, andre er kun faa 

 Kvadratmetre i Størrelse. I Henseende til Evnen til at danne Sam- 

 lag er der stor Forskel mellem stedbundne og vandrende Arter. De 

 stedbundne er oftest meget lidet skikkede til at optræde i store 

 og tætte Mængder, og maa dertil anvende rig Frøspredning. Den 

 Art, der af alle danske er mest skikket dertil, er ubetinget Rams- 

 løg (Allium ursinum). Det er tidligere omtalt, at denne Art findes i 

 enkelte Skove, især Bøgeskove og Askeskove, gennem hele Landet 

 fra Bornholm til Salling og Øland i Limfjorden, men egentlig ret 

 sjælden. Hvor den derimod har faaet Indpas, optræder den snart i 

 utrolige Mængder og kan være saa exklusiv, at ingen anden Art faar 

 Lov at vokse mellem og under den (Fig. 159, 214). Den Art, som 

 synes bedst at kunne forliges med den, er Bingelurt. Den udvikles 

 kraftigst, højest og tættest i Skygge paa blød og fugtig Muld. I 

 Blomstringstiden skinner dens stinkende Masser hvidt af de rige 

 Blomsterstande; naar Kapselen modnes og Frøene spredes, falder 

 Bladene slappe til Jorden og ligger fladt udbredte, klaskede ned paa 

 den, medens Frugtstandene rager i Vejret. Den er en udpræget sted- 



1 I „Lehrbuch der ökologischen Pflanzengeographie'' har jeg (1915) kaldt denne 

 Type „Blattstauden", men jeg har aldrig været ret tilfreds med dette Navn, bl. a. 

 fordi nogle af dem, f. Ex. Engelsød, er stedsegrønne, ikke „Stauder", d. e. redivive. 



2 Det vil svare godt til det, der i Almindelighed i Økologien kaldes „Facies". 



