456 23. Epifyter 



mørkeste ned til de lyseste, nemlig Skove af: Ædelgran, Rødgran, 

 Hvidgran, Bøg, Avn, Bjærgfyr, Eg, Ask, Æl, Birk og Poppel. Hans 

 Resultat er med Hensyn til Epifytfloraen, at »den varierer saaledes, 

 at til den større Skygge (med tilhørende Luftfugtighed) svarer en 

 Flora af tyndbarkede Skorpelikener eller Lepraria (eller endog fuld- 

 stændig Mangel paa Likener); til det stærkere Lys (med tilhørende 

 Tørhed) svarer tykbarkede Bladlikener og Busklikener (f. Ex. tæt- 

 stillet, mørk Muldbøgeskov med Skorpelikener; lysstillet Morbøg med 

 Masser af Bladlikener)«. »De lyssvageste Skove (Ædelgran, Rødgran 

 o. s. v.) er likenfri«. (Han ser naturligvis bort fra Skovrandene). »De 

 noget lysere (vistnok fra Bøg til Æl, begge inkl.) har en Flora af 

 mesofile Skorpelikener, medens Bladlikener er meget lidt fremtrædende«. 

 »De lysstærkeste (Birk, Poppel, Lærk) har en Flora af Bladlikener«. 

 — Om Bøgeskoven, f. Ex., hedder det: »Morbundsskoven er meget 

 forskellig fra Muldbundsskoven ; Træstammerne er meget stærkere be- 

 lyste Aaret rundt, og i nøje Samklang hermed er dens epifytiske 

 Likenvegetation sammensat af talrige fotofile (lyselskende) Blad- og 

 Skorpelikener med tykt Barklag og stærkt tilbagetrængt Soredie- 

 dannelse«. »I Muldskoven med de høje Stammer, hvis Barkflader paa 

 lang Afstand kun røber Likenbevoksning ved at være mere eller 

 mindre lysplettede af Arter med tyndt, mesofilt Løv og uden eller med 

 lidet udviklet Barklag; — i Morskoven de fritstaaende Stammer, der 

 ofte er ganske laadne som en Pels af Bladlikener med veludviklede 

 Barklag«. Derefter nævnes Arterne paa Morbundsbøge. 



En egen Form for Epifyter er de »epifylle« d. e. paa Blade 

 voksende. Saadanne kan naturligvis kun findes paa fleraarige Blade 

 (stedsegrønne Vedplanter) og er i vor Natur meget sjældne. I Husby 

 Plantage har jeg f. Ex. fundet Peltigera canina L. og Parmelia phy- 

 sodes krybende ud paa Naalene af Ædelgran. Rostrup afbilder i 

 sin Plantepatologi S. 116 en Grangren, paa hvis Naale Parmelia phy- 

 sodes har bredt sig ud. 



De store Arter, som hos os mest findes som Epifyter, er Evernia 

 prunastri og barbata, Parmelia physodes, Ramalina calicaris Fr. var. 

 fraxinea og var. fastigiata, Usnea barbata i flere Former. Sjældnere 

 er den store graagrønne Lungelav (Sticta pulmonacea), som forekommer 

 mig almindeligst i Jylland, og St. herbacea (efter Galløe især paa 

 Bøg). Dernæst er der en Mængde lave Blad- og Skorpelikener, Arter 

 af Parmelia, Physcia, Platysma, Lecanora, Pertusaria, Graphis, Py- 

 renula, Lecidea o. s. v. 



Vor gamle Likenolog Deichmann Branth har i Bot. Tidsskr. 2 (1867) 

 en Afhandling, hvori 160 i det nordligste Jylland fundne Laver opregnes; 

 blandt disse er mange epifytiske. I øvrigt henvises til Galløe 1908, Kap. 5 



